ЗАПОРІЗЬКИЙ ОКРУЖНИЙ АДМІНІСТРАТИВНИЙ СУД
РІШЕННЯ 
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ 
25 серпня 2026 року | Справа № 280/4871/26 м.Запоріжжя
Запорізький окружний адміністративний суд у складі судді Киселя Р.В., розглянувши в порядку письмового за правилами спрощеного позовного провадження адміністративну справу за позовом ОСОБА_1 ( АДРЕСА_1 ), в особі представника - адвоката Рогозіна Олексія Вікторовича ( АДРЕСА_2 ), до Військової частини НОМЕР_1 ( АДРЕСА_3 ) про визнання дій протиправними, зобов`язання вчинити певні дії,
ВСТАНОВИВ:
20.05.2026 до Запорізького окружного адміністративного суду надійшов адміністративний позов ОСОБА_1 (далі - позивачка) до Військової частини НОМЕР_1 (далі - відповідач), в якому позивачка просить суд:
визнати протиправними дії Військової частини НОМЕР_1 щодо відмови ОСОБА_1 у виплаті грошового забезпечення безвісно відсутнього батька військовослужбовця ОСОБА_2 з дати його зникнення безвісти;
зобов`язати Військову частину НОМЕР_1 нарахувати та виплатити ОСОБА_1 грошове забезпечення безвісно відсутнього батька - військовослужбовця ОСОБА_2 , з дати його зникнення безвісти, з 12.12.2024 відповідно до Закону України «Про соціальний і правовий захист військовослужбовців та членів їх сімей» та постанови Кабінету Міністрів України «Про затвердження Порядку виплати грошового забезпечення сім`ям військовослужбовців, захоплених у полон або заручниками, а також інтернованих у нейтральних державах або безвісно відсутніх» від 30.11.2016 №884.
Позовні вимоги обґрунтовано тим, що факт зникнення солдата ОСОБА_2 підтверджується сповіщенням сім`ї №1888, витягом з ЄРДР, актом службового розслідування, доповіддю по факту зникнення безвісти та наказом №43. В лютому 2025 року позивачка звернулась до військової частини НОМЕР_2 через ІНФОРМАЦІЯ_1 для виплати грошового забезпечення сім`ям військовослужбовців, захоплених у полон або заручниками, а також інтернованих у нейтральних державах або безвісно відсутніх, як член сім`ї, а саме повнолітня донька, у відповідності до Постанови №884. Проте позивачці було відмовлено з підстав того, що не надано документів, які підтверджують, що зниклий безвісти солдат ОСОБА_2 є законним представником позивачки. Вважаючи таку відмову протиправною, позивачка просить задовольнити позовні вимоги.
Ухвалою суду від 25.05.2026 відкрито спрощене позовне провадження в адміністративній справі та призначено справу до розгляду в порядку письмового провадження без повідомлення/виклику учасників справи.
Відповідач проти заявлених позовних вимог заперечив. У поданому до суду 08.07.2026 відзиві на позовну заяву зазначає, що, по-перше, заява була подана до ІНФОРМАЦІЯ_2 , а не командиру військової частини НОМЕР_1 , по-друге, до заяви не додано документів, які підтверджують, що зниклий безвісти солдат ОСОБА_2 призначений опікуном, піклувальником його повнолітньої доньки ОСОБА_1 , що напряму суперечить приписам п. 3 Порядку та діючому законодавству України з цього питання. Тому представник відповідача вважає, що у даному випадку військова частина НОМЕР_1 в повному обсязі довела та належним чином обґрунтувала законність відмови у виплаті позивачці грошового забезпечення ОСОБА_2 .
Розглянувши подані документи і матеріали, всебічно і повно з`ясувавши всі фактичні обставини, на яких ґрунтується позов, об`єктивно оцінивши докази, які мають юридичне значення для розгляду справи і вирішення спору по суті, суд звертає увагу на наступне.
ОСОБА_1 є рідною донькою ОСОБА_2 , що підтверджується свідоцтвом про народження серії НОМЕР_3 .
Сповіщенням №1888 ІНФОРМАЦІЯ_2 позивачку повідомлено, що її батько механік відділення ударних безпілотних авіаційних комплексів взводу безпілотних авіаційних комплексів військової частини НОМЕР_2 , солдат ОСОБА_2 , ІНФОРМАЦІЯ_3 , під час виконання бойового завдання в районі відповідальності військової частини НОМЕР_2 , поблизу населеного пункту АДРЕСА_4 зник безвісти 12.12.2024, внаслідок штурмових дій противника.
За фактом зникнення безвісти солдата ОСОБА_2 відкрито кримінальне провадження, внесене в ЄРДР за №120240820001939 від 20.12.2024.
Наказом командира військової частини НОМЕР_2 від 13.12.2024 №967 було призначено службове розслідування по факту зникнення безвісти солдата ОСОБА_2 під час виконання бойового завдання, офіцером групи цивільно-військового співробітництва штабу військової частини НОМЕР_2 молодшим лейтенантом ОСОБА_3 було проведено службове розслідування з метою уточнення обставин, причин і умов, за яких солдат ОСОБА_2 вважається зниклим безвісти.
22.02.2025 ОСОБА_1 подала до військової частини НОМЕР_2 через ІНФОРМАЦІЯ_1 заяву про виплату грошового забезпечення зниклого безвісти на підставі п. 4,7 Постанови КМУ №884 від 30.11.2016.
Відповідно до листа військової частини НОМЕР_1 , військова частина НОМЕР_2 із 31.07.2025 є переформованою, її правонаступником є військова частина НОМЕР_1 , тому відповідачем є саме військова частина НОМЕР_1 .
30.04.2026, військова частина НОМЕР_1 надала відповідь на адвокатський запит №1559/12824, в якій відмовила у виплаті з наступної підстави: «Станом на час розгляду запиту з Вашої сторони не надано документів, які підтверджують, що зниклий безвісти військовослужбовець ОСОБА_2 є законним представником ОСОБА_1 , з урахуванням вимог визначених пунктом 6 статті 6 ЗУ «Про соціальний та правовий захист військовослужбовців та членів їх сімей».
Вважаючи таку відмову протиправною, позивачка звернулась з цим позовом до суду.
Надаючи правову оцінку встановленим обставинам, суд зазначає таке.
Згідно із положеннями частини 2 статті 19 Конституції України органи державної влади та органи місцевого самоврядування, їх посадові особи зобов`язані діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України. Правовий порядок в Україні ґрунтується на засадах, відповідно до яких ніхто не може бути примушений робити те, що не передбачено законодавством.
Спірні правовідносини регулюються Законом України від 25.03.1992 №2232-XII «Про військовий обов`язок і військову службу» (Закон №2232-XII), Законом України «Про соціальний і правовий захист військовослужбовців та членів їх сімей» від 20.12.1991 №2011-XII (Закон №2011-XII), Постановою Кабінету Міністрів України №884 від 30.11.2016 «Порядку виплати грошового забезпечення сім`ям військовослужбовців, захоплених у полон або заручниками, а також інтернованих у нейтральних державах або безвісно відсутніх».
Відповідно до частин першої та другої статті 2 Закону №2232-XII, військова служба є державною службою особливого характеру, яка полягає у професійній діяльності придатних до неї за станом здоров`я і віком громадян України (за винятком випадків, визначених законом), іноземців та осіб без громадянства, пов`язаній із обороною України, її незалежності та територіальної цілісності. Час проходження військової служби зараховується громадянам України до їх страхового стажу, стажу роботи, стажу роботи за спеціальністю, а також до стажу державної служби. Проходження військової служби здійснюється, зокрема, громадянами України - у добровільному порядку (за контрактом) або за призовом.
Частинами 1-4 статті 9 Закону №2011-XII передбачено, що держава гарантує військовослужбовцям достатнє матеріальне, грошове та інші види забезпечення в обсязі, що відповідає умовам військової служби, стимулює закріплення кваліфікованих військових кадрів. Центральний орган виконавчої влади, що реалізує державну політику у сфері праці та соціальної політики, інші центральні органи виконавчої влади відповідно до їх компетенції розробляють та вносять у встановленому порядку пропозиції щодо грошового забезпечення військовослужбовців. До складу грошового забезпечення входять: посадовий оклад, оклад за військовим званням; щомісячні додаткові види грошового забезпечення (підвищення посадового окладу, надбавки, доплати, винагороди, які мають постійний характер, премія); одноразові додаткові види грошового забезпечення. Грошове забезпечення визначається залежно від посади, військового звання, тривалості, інтенсивності та умов військової служби, кваліфікації, наукового ступеня і вченого звання військовослужбовця. Грошове забезпечення підлягає індексації відповідно до закону. Грошове забезпечення виплачується у розмірах, що встановлюються Кабінетом Міністрів України, та повинно забезпечувати достатні матеріальні умови для комплектування Збройних Сил України, інших утворених відповідно до законів України військових формувань та правоохоронних органів кваліфікованим особовим складом, враховувати характер, умови служби, стимулювати досягнення високих результатів у службовій діяльності. Порядок виплати грошового забезпечення визначається Міністром оборони України, керівниками центральних органів виконавчої влади, що мають у своєму підпорядкуванні утворені відповідно до законів України військові формування та правоохоронні органи, керівниками розвідувальних органів України.
Указом Президента України від 24 лютого 2022 року №64/2022 «Про введення воєнного стану в Україні», затвердженим Законом України від 24 лютого 2022 року №2102-IX, у зв`язку з військовою агресією Російської Федерації проти України, на підставі пропозиції Ради національної безпеки і оборони України, відповідно до пункту 20 частини першої статті 106 Конституції України, Закону України «Про правовий режим воєнного стану» введено в Україні воєнний стан із 05 години 30 хвилин 24 лютого 2022 року строком на 30 діб. Військовому командуванню (Генеральному штабу Збройних Сил України, Командуванню об`єднаних сил Збройних Сил України, командуванням видів, окремих родів військ (сил) Збройних Сил України, управлінням оперативних командувань, командирам військових з`єднань, частин Збройних Сил України, Державної прикордонної служби України, Державної спеціальної служби транспорту, Державної служби спеціального зв`язку та захисту інформації України, Національної гвардії України, Служби безпеки України, Служби зовнішньої розвідки України, Управління державної охорони України) разом із Міністерством внутрішніх справ України, іншими органами виконавчої влади, органами місцевого самоврядування запроваджувати та здійснювати передбачені Законом України «Про правовий режим воєнного стану» заходи і повноваження, необхідні для забезпечення оборони України, захисту безпеки населення та інтересів держави.
В подальшому, затвердженими відповідними законами України дія воєнного стану продовжувалася та діє на теперішній час.
Згідно з пунктом 6 статті 9 Закону України №2011-XIІ, за військовослужбовцями, захопленими в полон або заручниками, а також інтернованими в нейтральних державах або безвісно відсутніми, зберігаються виплати в розмірі посадового окладу за останнім місцем-служби, окладу-за військовим званням, надбавки за вислугу років, інших щомісячних додаткових видів, грошового забезпечення постійного характеру та інші види грошового забезпечення з урахуванням зміни вислуги років та норм грошового забезпечення. Сім`ям зазначених військовослужбовців щомісячно виплачується грошове забезпечення, в чому числі додаткові та інші види грошового забезпечення, у порядку та в розмірах, що встановлюються Кабінетом Міністрів України.
Постановою Кабінету Міністрів України №884 від 30.11.2016 затверджено «Порядок виплати грошового забезпечення сім`ям військовослужбовців, захоплених у полон або заручниками, а також інтернованих у нейтральних державах або безвісно відсутніх» (далі - Порядок №884).
Згідно з пунктом 1 Порядку №884 цей Порядок визначає механізм виплати грошового забезпечення, в тому числі додаткових та інших видів грошового забезпечення, сім`ям військовослужбовців Збройних Сил, інших утворених відповідно до законів військових формувань та правоохоронних органів спеціального призначення, Держспецтрансслужби та Держспецзв`язку, захоплених у полон або заручниками, а також інтернованих у нейтральних державах або безвісно відсутніх (військовослужбовці).
Пунктом 4 Порядком №884 визначено, що виплата грошового забезпечення здійснюється з дня захоплення військовослужбовців у полон або заручниками, а також інтернування в нейтральних державах або зникнення безвісти, членам сімей військовослужбовців за їх заявою на ім`я командира (начальника, керівника) військової частини (установи, організації).
До заяви додаються: копії сторінок паспорта повнолітніх членів сім`ї з даними про прізвище, ім`я та по батькові і реєстрацію місця проживання (перебування); довідка про реєстрацію місця проживання (перебування) членів сім`ї (у разі відсутності такої інформації в паспорті); копія свідоцтва про шлюб (у разі наявності); копії свідоцтв про народження дітей (у разі наявності); копія документа, що засвідчує реєстрацію в Державному реєстрі фізичних осіб - платників податків (для осіб, які через свої релігійні переконання відмовляються від прийняття реєстраційного номера облікової картки платника податків та повідомили про це контролюючому органу і мають відмітку в паспорті, - копія сторінки паспорта з такою відміткою).
Відповідно до пункту 7 Порядку № 884 та абзацу 5 частини 6 статті 9 Закону № 2011-XII, виплата грошового забезпечення здійснюється таким членам сімей військовослужбовців:
дружині (чоловіку);
у разі її (його) відсутності - повнолітнім дітям, які проживають разом з нею (ним);
законним представникам (опікунам, піклувальникам) чи усиновлювачам неповнолітніх дітей (осіб з інвалідністю з дитинства - незалежно від їх віку);
особам, які перебувають на утриманні військовослужбовців;
батькам військовослужбовців рівними частками, якщо військовослужбовці не перебувають у шлюбі і не мають дітей.
Аналіз наведених законодавчих норм дає підстави для висновку, що системна побудова даного переліку встановлює чітку черговість осіб, які мають право на отримання виплат, а також вичерпний перелік додаткових обов`язкових юридичних умов (критеріїв) для кожної категорії заявників.
Так, для категорії «повнолітні діти» законодавець імперативно передбачив додатковий критерій - факт спільного проживання з військовослужбовцем (або його дружиною/чоловіком).
Також, відповідно до частин другої та четвертої статті 3 СК сім`ю складають особи, які спільно проживають, пов`язані спільним побутом, мають взаємні права та обов`язки. Сім`я створюється на підставі шлюбу, кровного споріднення, усиновлення, а також на інших підставах, не заборонених законом і таких, що не суперечать моральним засадам суспільства.
Сам по собі факт кровного споріднення чи наявності статусу повнолітньої дитини не є єдиною та самодостатньою підставою для виникнення у такої особи суб`єктивного права на отримання грошового забезпечення безвісно відсутнього військовослужбовця.
Відповідно до приписів статті 34 Цивільного кодексу України, з досягненням повноліття (18 років) особа набуває повної цивільної дієздатності, самостійно бере участь у цивільних та адміністративних правовідносинах і не вважається автоматично такою, що перебуває в складі сім`ї своїх батьків у розумінні ведення спільного господарства чи утримання, якщо протилежного не доведено належними доказами.
Суд підкреслює, що матеріали справи не містять, а позивачкою та її представником під час судового розгляду не надано жодних належних та допустимих доказів на підтвердження:
факту спільного проживання ОСОБА_1 із батьком ОСОБА_2 на момент його зникнення безвісти (довідки про реєстрацію місця проживання за однією адресою, витягу з реєстру територіальної громади, акта обстеження житлово-побутових умов тощо);
наявності у позивачки статусу особи з інвалідністю з дитинства (що дозволило б претендувати на виплату незалежно від віку через законних представників чи особисто);
перебування позивачки на утриманні безвісно відсутнього військовослужбовця у порядку, встановленому чинним законодавством, а так само належності позивачки до інших категорій осіб, визначених в Порядку № 884.
Судом також встановлено та підтверджено матеріалами справи (зокрема витягом з Державного реєстру актів цивільного стану громадян від 04.04.2026 №00057547778), що шлюб між ОСОБА_2 та ОСОБА_4 розірвано 24.07.2018. Отже, на момент зникнення безвісти військовослужбовець у зареєстрованому шлюбі не перебував, що свідчить про відсутність осіб першої черги в частині подружніх правовідносин.
Оцінюючи мотиви відмови, викладені у листі відповідача, суд зазначає, що посилання військової частини на відсутність документів щодо законного представництва повнолітньої особи не є доцільним та є юридично неточним, оскільки повнолітня дієздатна особа не потребує законного представництва з боку батьків. Водночас, здійснюючи судовий контроль, суд зобов`язаний всебічно оцінити всю процедуру розгляду звернення, перевірити додержання обов`язкових матеріально-правових вимог у їх сукупності та встановити наявність чи відсутність у позивачки реального суб`єктивного права на виплату.
Сама по собі формальна недосконалість аргументації суб`єкта владних повноважень не може слугувати безумовною підставою для задоволення позову, якщо судом під час розгляду справи по суті встановлено відсутність у позивачки імперативних матеріально-правових підстав, визначених п. 7 Порядку № 884 (у редакції, чинній на час виникнення спірних правовідносин), а саме - факту спільного проживання з військовослужбовцем на день його зникнення безвісти.
Як вбачається з матеріалів справи, позивачка ( ІНФОРМАЦІЯ_4 ) зареєстрована за однією адресою - с. Вільне Запоріжжя, Миколаївська область, проживає в м. Запоріжжі, тоді як солдат ОСОБА_2 був зареєстрований за іншою адресою - с. Діброва, Миколаївська область, а шлюб між батьками було розірвано ще у 2018 році. Будь-яких належних доказів на підтвердження спільного проживання з батьком чи перебування на його утриманні позивачкою суду не надано. 
За таких обставин, попри дефекти у листі-відповіді відповідача, позивачка не набула законного матеріально-правового статусу для отримання виплат, а тому у задоволенні позову слід відмовити.
Відповідно до ч. 1 ст. 9 КАС України розгляд і вирішення справ в адміністративних судах здійснюється на засадах змагальності сторін та свободи в наданні ними суду своїх доказів і у доведенні перед судом їх переконливості.
Згідно з ч. 1 та ч. 2 ст. 77 КАС України кожна сторона повинна довести ті обставини, на яких ґрунтуються її вимоги та заперечення, крім випадків, встановлених ст.78 цього Кодексу. В адміністративних справах про протиправність рішень, дій чи бездіяльності суб`єкта владних повноважень обов`язок щодо доказування правомірності свого рішення, дії чи бездіяльності покладається на відповідача.
В даній справі позивач не довів належними та достатніми доказами наявність у нього права на отримання грошового забезпечення батька, який безвісті відсутній.
При цьому, виходячи зі змісту заявлених позовних вимог, суд розглянув дану справу в межах заявлених позовних вимог та не встановив правових підстав для виходу за їх межі.
Враховуючи усі вищевикладені обставини, суд дійшов висновку про відсутність підстав для задоволення даного адміністративного позову.
Відповідно до ч.1 ст.143 КАС України, суд вирішує питання щодо судових витрат у рішенні, постанові або ухвалі.
Відповідно до приписів ст. 139 КАС України, з огляду на ухвалення судом рішення про відмову у задоволенні позовних вимог, за відсутності доказів понесення судових витрат відповідачем, підстав для їх розподілу немає.
Керуючись статтями 241, 243-246, 250 Кодексу адміністративного судочинства України, суд
ВИРІШИВ:
У задоволенні позовних вимог ОСОБА_1 , в особі представника - адвоката Рогозіна Олексія Вікторовича, до Військової частини НОМЕР_1 про визнання дій протиправними та зобов`язання вчинити певні дії відмовити. 
Рішення набирає законної сили відповідно до статті 255 Кодексу адміністративного судочинства України та може бути оскаржено до суду апеляційної інстанції за правилами, встановленими статтями 293-297 Кодексу адміністративного судочинства України.
Рішення у повному обсязі складено та підписано «25» серпня 2026 року.

Суддя Р.В. Кисіль