УКРАЇНА 
Житомирський апеляційний суд 

Справа №296/11979/25 Головуючий у 1-й інст. Рожкова О. С. 
Категорія 96 Доповідач Шевчук А. М. 

ПОСТАНОВА
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

01 липня 2026 року Житомирський апеляційний суд у складі:

головуючої судді Шевчук А.М., 
суддів: Павицької Т.М., Талько О.Б.,
за участі секретаря судового засідання Ковальчук М.М.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в залі суду в м. Житомирі 
цивільну справу №296/11979/25 за позовом  ОСОБА_1 до ОСОБА_2 , треті особи: Міністерство оборони України, ІНФОРМАЦІЯ_1 , ІНФОРМАЦІЯ_2 , військова частина НОМЕР_1 , про встановлення факту перебування на утриманні батька
за апеляційною скаргою  ОСОБА_1 , поданою адвокатом Канарською Оленою Володимирівною,
на рішення Корольовського районного суду м.Житомира від 19 лютого 2026 року, яке ухвалене під головуванням судді Рожкової О.С. у м. Житомирі,

у с т а н о в и в:

У жовтні 2025 року представник ОСОБА_1 адвокат Канарська О.В. звернулася до суду з позовом до ОСОБА_2 . Просила встановити факт того, що ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_3 , перебувала на утриманні свого батька ОСОБА_3 по день його зникнення безвісти, а саме: 24 лютого 2024 року.
Позов обґрунтований тим, що вона ( ОСОБА_1 ) є донькою зниклого безвісти військовослужбовця військової частини НОМЕР_1 ОСОБА_3 . ОСОБА_3 проходив військову службу за мобілізацією у військовій частині НОМЕР_1 . Відповідно до сповіщення ІНФОРМАЦІЯ_4 від 25 лютого 2024 року №777 батько – ОСОБА_3 зник безвісти 24 лютого 2024 року в районі населеного пункту Роботине Пологівського району Запорізької області. Встановлення факту проживання та перебування на утриманні зниклого безвісти батька необхідне для реалізації у майбутньому права на отримання матеріальних виплат та гарантій, передбачених Законами України «Про військовий обов`язок і військову службу», «Про соціальний і правовий захист військовослужбовців та членів їх сімей», «Про загальнообов`язкове державне пенсійне страхування» та постановою Кабінету Міністрів України від 28 лютого 2022 року №268 у зв`язку з смертю військовослужбовця, який був годувальником. Відповідно до договору від 01 жовтня 2020 року, укладеного між Національним технічним університетом «Харківський політехнічний інститут» та ОСОБА_3 , ОСОБА_1 отримувала освітні послуги. Обов`язок оплати освітніх послуг був покладений на ОСОБА_3 . Відповідно до довідки про доходи, ОСОБА_1 у період до 2024 року не мала будь-якого доходу, адже як дитина до досягнення 23 років перебувала на утриманні свого батька, що свідчить про те, що саме допомога ОСОБА_3 була постійним і основним джерелом засобів до існування ОСОБА_1 . ОСОБА_1 та ОСОБА_3 проживали разом та фінансування всіх витрат дочки здійснював батько. Згідно з відомостями про рух коштів за рахунком ОСОБА_1 вбачається, що саме її батько ОСОБА_3 упродовж тривалого проміжку часу здійснював переказ коштів, які були основним джерелом для існування доньки ОСОБА_1 .

Рішенням Корольовського районного суду м.Житомира від 19 лютого 2026 року в задоволенні позову відмовлено.

Не погодившись із рішенням суду першої інстанції, позивач ОСОБА_1 через представника адвоката Канарську О.В. подала апеляційну скаргу. Посилаючись на порушення норм матеріального та процесуального права, просить рішення скасувати та ухвалити нове, яким позов задовольнити.
Доводи апеляційної скарги аргументовані тим, що відповідач ОСОБА_2 у судовому засіданні не заперечувала щодо задоволення позову та підтвердила, що її онука ОСОБА_1 перебувала на утриманні свого батька ОСОБА_3 . Суд першої інстанції відмовив у задоволенні позову з формальних підстав. Відмовляючи у задоволенні позову, суд посилався на положення пункту 8 Постанови Пленуму Верховного Суду України від 31 березня 1995 року №5 «Про судову практику в справах про встановлення фактів, що мають юридичне значення», згідно з яким, суд встановлює юридичні факти лише за умови, якщо такі факти безпосередньо породжують юридичні наслідки на момент розгляду справи, а не на випадок можливого їх настання у майбутньому. Предметом доказування у таких справах можуть бути лише обставини, що існують на час судового розгляду, а не припущення щодо подальшого розвитку подій. Суд зазначив про можливість позасудового встановлення факту перебування на утриманні шляхом подачі заяви про призначення пенсії по втраті годувальника. Від встановлення факту перебування позивача на утриманні свого батька залежить виникнення та реалізація особистих і майнових прав заявника, як члена сім`ї загиблого військовослужбовця. Тобто, відповідний юридичний факт має індивідуальний характер, оскільки породжує правові наслідки лише для заявника, а саме: отримання відповідного правового статусу, з метою отриманням як членом сім`ї загиблого допомоги. На цьому наголосив Верховний Суд у складі Об`єднаної палати Касаційного цивільного суду у постанові від 05 грудня 2022 року в справі №490/6057/19-ц. Так, від встановлення юридичного факту залежить виникнення та реалізації особистих та майнових прав ОСОБА_1 , як утриманця загиблого військовослужбовця. Тобто, відповідний юридичний факт має індивідуальний характер, оскільки породжує правові наслідки лише для позивача. Фактичною ж підставою звернення до суду ОСОБА_1 стало не просто перебування на утриманні, а й встановлення такого факту на конкретний період часу. За таких обставин, за наявності достовірних доказів та визнання позову відповідачем ОСОБА_2 суд першої інстанції необґрунтовано відмовив у задоволенні позову. Згідно з довідкою Національного технічного університету «Харківський політехнічний інститут» ОСОБА_1 завершила навчання 29 червня 2024 року, тобто через 4 місяці після зникнення безвісти батька. Отже, з 29 червня 2024 року ОСОБА_1 втратила право на пенсію та у річний термін із заявою не звернулася. Відтак, із 29 червня 2025 року ОСОБА_1 втратила право на призначення пенсії по втраті годувальника. Тобто, з 29 червня 2025 року позивач не могла реалізувати право на позасудове встановлення факту перебування на утриманні. ОСОБА_1 22 жовтня 2026 року звернулася до Корольовського районного суду м. Житомира. Станом на час розгляду справи судом позивач не мала іншої можливості отримати документ, що має юридичне значення. При цьому, причини пропуску подання заяви на призначення пенсії не є предметом спору та не можуть бути підставою для захисту прав позивача та встановлення юридичного факту. ОСОБА_1 просила встановити юридичний факт станом на конкретну дату та надала на підтвердження відповідні докази. При цьому, станом на час розгляду позову в ОСОБА_1 не було іншої можливості встановити відповідний юридичний факт, окрім як в судовому прядку. Крім того, жодними нормативно-правовими актами не встановлено обмежень у частині неможливості встановлення юридичного факту для реалізації прав та їх захисту в майбутньому. Водночас, мотиви суду містять посилання на неіснуючі висновки Пленуму Верховного Суду України. 

У відзиві на апеляційну скаргу третя особа Міністерство оборони України просить апеляційну скаргу залишити без задоволення, а рішення суду першої інстанції - без змін. 
При цьому покликається на те, що позовні вимоги фактично спрямовані на встановлення юридичного факту на майбутнє – для можливого використання у разі подальшого встановлення смерті військовослужбовця та складання актового запису про смерть. Такий підхід не відповідає правовій природі інституту встановлення фактів, що мають юридичне значення, оскільки суд встановлює лише ті факти, які на момент розгляду справи вже породжують, змінюють або припиняють суб`єктивні права та обов`язки особи. Посилання скаржника на обставини навчання, вік, відсутність доходу та показання свідків саме по собі не спростовує висновків суду першої інстанції, оскільки ключовим є не лише встановлення факту утримання як фактичної обставини, а його юридична значимість у конкретний момент часу. Позивач не надала суду належних та допустимих доказів того, що вона має право на пенсію у зв`язку з втратою годувальника відповідно до вимог пенсійного законодавства. Сам по собі факт відсутності власного доходу не свідчить автоматично про наявність статусу утриманця у правовому значенні ст.16-1 Закону. Більше того, відповідно до ст.10 Закону України «Про пенсійне забезпечення осіб, звільнених з військової служби, та деяких інших осіб» призначення і виплата пенсій, у тому числі пенсій у разі втрати годувальника, здійснюються виключно органами Пенсійного фонду України. Порядок подання та оформлення документів для призначення такої пенсії затверджений постановою правління Пенсійного фонду України від 30 січня 2007 року №3-1 (у чинній редакції) та передбачає чітку адміністративну процедуру звернення члена сім`ї померлого (загиблого) військовослужбовця із відповідною заявою та документами до органу, що призначає пенсію. Зазначеним Порядком передбачено подання документів, що підтверджують родинні відносини та перебування на утриманні, а рішення про призначення або відмову в призначенні пенсії приймається органом Пенсійного фонду України у встановлений законом строк із можливістю його подальшого оскарження в судовому порядку. Однак позивач не скористалася передбаченим законом адміністративним механізмом реалізації права на пенсію у зв`язку з втратою годувальника. У матеріалах справи відсутні докази звернення до органів Пенсійного фонду України із заявою про призначення пенсії, а також відсутнє рішення компетентного органу (у тому числі про відмову в призначенні пенсії), яке могло б бути предметом судового контролю. За таких обставин, суд першої інстанції обґрунтовано дійшов висновку, що позивач фактично намагається обійти встановлену законом адміністративну процедуру та отримати судове рішення, яке підмінятиме собою рішення органу, уповноваженого на призначення пенсії, що суперечить принципу розмежування компетенції між органами виконавчої влади та судом. За відсутності звернення до компетентного органу та відповідного рішення відсутній спір про право, який підлягає судовому вирішенню. Невикористання передбаченої законом адміністративної процедури та недоведеність неможливості реалізації права в позасудовому порядку додатково свідчать про передчасність звернення до суду.

Інші учасники справи правом на подання відзиву на апеляційну скаргу не скористалися. Відповідно до частини третьої ст.360 ЦПК України відсутність відзиву на апеляційну скаргу не перешкоджає перегляду рішення суду першої інстанції.

У судовому засіданні, проведеному в режимі відеоконференції, представник позивача адвокат Канарська О.В. апеляційну скаргу підтримала та просить її задовольнити, - рішення суду першої інстанції скасувати та ухвалити нове, яким позов задовольнити.

Відповідач ОСОБА_2 апеляційну скаргу визнала та просить її задовольнити, - рішення суду першої інстанції скасувати та ухвалити нове, яким позов задовольнити.

Інші учасники справи у судове засідання не з`явилися. Про дату, час і місце розгляду справи повідомлені належним чином (а.с.51-52,55-56 т.2). Від Міністерства оборони України та ІНФОРМАЦІЯ_5 надійшли заяви про розгляд справи за відсутності їх представників (а.с.18,51 т.2). Відповідно до частини другої ст.372 ЦПК України неявка сторін та інших учасників справи, належним чином повідомлених про дату, час і місце розгляду справи, не перешкоджає розгляду справи.

Перевіривши законність та обґрунтованість рішення суду першої інстанції відповідно до положень ст.367 ЦПК України, колегія суддів апеляційного суду доходить висновку, що апеляційна скарга підлягає до часткового задоволення з наступних підстав.

Відмовляючи у задоволенні позову, суд першої інстанції виходив із того, що позивач не надала доказів, які б підтверджували факт загибелі (смерті) батька ОСОБА_3 , зокрема, рішення суду про оголошення його померлим, яке станом на час розгляду справи набрало законної сили, або актового запису про смерть. За таких обставин, відсутній ключовий юридичний факт, із яким законодавство пов`язує виникнення права на одноразову грошову допомогу, та відповідно надання юридичного значення факту перебування на утриманні. Крім того, позивач не надала доказів на підтвердження наявності у неї права на пенсію у зв`язку з втратою годувальника. Матеріали справи не містять доказів звернення позивача до Пенсійного фонду України з метою призначення пенсії у зв`язку з втратою годувальника або доказів відмови у такому призначенні. Позивач не скористалася передбаченим законом позасудовим порядком встановлення факту перебування на утриманні, а саме, шляхом звернення до органів Пенсійного фонду України для вирішення питання про призначення пенсії у зв`язку з втратою годувальника. Відсутність звернення до відповідного органу та відсутність рішення (відмови) у реалізації такого права свідчить про передчасність звернення до суду з цим позовом. Отже, позов є передчасним та спрямований на встановлення юридичного факту на майбутнє, що суперечить вимогам процесуального закону та усталеній судовій практиці. Відсутність на момент розгляду справи юридичного факту смерті військовослужбовця є визначальною обставиною, яка унеможливлює виникнення права на одноразову грошову допомогу.

Колегія суддів апеляційного суду не може повністю погодитися із мотивами суду першої інстанції, з яких відмовлено у задоволенні позову.

Із матеріалів справи вбачається та апеляційним судом установлено, що ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_3 , є донькою ОСОБА_3 , що доведено свідоцтвом про народження серії НОМЕР_2 (а.с.18 т.1).

ОСОБА_3 01 жовтня 2020 року уклав договір №45483 із Національним технічним університетом «Харківський політехнічний інститут» щодо навчання ОСОБА_1 на денній формі за рахунок його ( ОСОБА_3 ) коштів (а.с.47-48 т.1). Вартість 1-го семестру 1-го курсу навчання становить 9 900 грн.

Зі змісту довідки ПП «Євро Сервіс Плюс» від 26 березня 2024 року №8 ОСОБА_1 (донька) та ОСОБА_3 (батько) фактично проживали однією сім`єю за адресою: АДРЕСА_1 (а.с.50 т.1).

У період із серпня 2021 року по січень 2024 року ОСОБА_3 здійснював грошові перекази на картку НОМЕР_3 на ім`я ОСОБА_1 , що підтверджується довідкою АТ «Універсал Банк» про рух коштів по картці від 17 жовтня 2025 року (а.с.51-70 т.1).

ОСОБА_1 у період із січня 2019 року по грудень 2024 року доходу не отримувала, що підтверджується відомостями з Державного реєстру фізичних осіб-платників податків про джерела та суми нарахованого доходу, нарахованого (перерахованого) податку та військового збору від 16 жовтня 2025 року (а.с.71-72 т.1).

Відповідно до повідомлення про зниклого безвісти ІНФОРМАЦІЯ_6 від 25 лютого 2024 року №777 батько ОСОБА_1 – командир бойової машини, командир 2 механізованого відділення 1 механізованого взводу 3 механізованої роти НОМЕР_4 механізованого батальйону військової частини НОМЕР_1 сержант ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_7 , мобілізований на військову службу 22 березня 2022 року ІНФОРМАЦІЯ_8 , під час виконання бойового завдання зник безвісти 24 лютого 2024 року в районі населеного пункту Роботине Пологівського району Запорізької області (а.с.24 т.1).

Згідно з актом службового розслідування від 19 березня 2024 року, призначеного наказом командира військової частини НОМЕР_1 від 29 лютого 2024 року №803, установлено, що на підставі бойового розпорядження командира НОМЕР_4 механізованого батальйону військової частини НОМЕР_1 від 24 лютого 2024 року №441/250/79/141 сержант ОСОБА_3 виконував бойове завдання в районі населеного пункту Роботине Пологівського району Запорізької області, в ході якого зник безвісти 24 лютого 2024 року внаслідок бойового ураження та дій з боку противника (а.с.26-34 т.1).

Постановою Кабінету Міністрів України від 28 лютого 2022 року №168 «Питання деяких виплат військовослужбовцям, особам рядового і начальницького складу, поліцейським та їх сім`ям під час дії воєнного стану» визначено, що сім`ям загиблих осіб (загинули (померли) внаслідок отриманого після введення воєнного стану поранення (контузії, травми або каліцтва), пов`язаного із захистом Батьківщини) виплачується одноразова грошова допомога в розмірі 15 000 000 грн, яка розподіляється рівними частками на всіх отримувачів, передбачених у ст.16-1 Закону України «Про соціальний і правовий захист військовослужбовців та членів їх сімей». У разі відмови однієї або кількох осіб, які мають право на отримання одноразової грошової допомоги, передбаченої цією постановою, від її отримання або якщо зазначені особи протягом трьох років з дня виникнення у них такого права його не реалізували, їх частки розподіляються між іншими особами, які мають право на одноразову грошову допомогу. Особам, які мають право на одноразову грошову допомогу, виплата їх частки здійснюється незалежно від реалізації такого права іншими особами.

Згідно з частиною першою ст.16 Закону України «Про соціальний і правовий захист військовослужбовців та членів їх сімей» визначено, що одноразова грошова допомога у разі загибелі (смерті), інвалідності або часткової втрати працездатності без встановлення інвалідності військовослужбовців, військовозобов`язаних та резервістів, які призвані на навчальні (або перевірочні) та спеціальні збори чи для проходження служби у військовому резерві (далі - одноразова грошова допомога), - гарантована державою виплата, що здійснюється особам, які згідно з цим Законом мають право на її отримання.

У ст.16-1 Закону України «Про соціальний і правовий захист військовослужбовців та членів їх сімей» (в редакції, чинній на момент виникнення спірних правовідносин) передбачено, що у випадках, зазначених у підпунктах 1-3 пункту 2 ст.16 цього Закону, право на призначення та отримання одноразової грошової допомоги мають батьки, один із подружжя, який не одружився вдруге, діти, які не досягли повноліття, утриманці загиблого (померлого). Утриманцями вважаються члени сім`ї, які мають право на пенсію у разі втрати годувальника відповідно до Закону України «Про пенсійне забезпечення осіб, звільнених з військової служби, та деяких інших осіб» за загиблого (померлого) військовослужбовця, військовозобов`язаного або резервіста (особу, звільнену з військової служби, смерть якої настала протягом року після звільнення).

Відповідно до частини першої ст.30 Закону України «Про пенсійне забезпечення осіб, звільнених з військової служби, та деяких інших осіб», право на пенсію в разі втрати годувальника мають непрацездатні члени сімей загиблих, померлих або таких, що пропали безвісти військовослужбовців, осіб, які мають право на пенсію за цим Законом, які перебували на їх утриманні (ст.31).

Непрацездатними членами сім`ї вважаються діти, брати, сестри та онуки, які не досягли 18 років або старші цього віку, якщо вони стали особами з інвалідністю до досягнення 18 років. Водночас братам, сестрам та онукам право на пенсію надається у тих випадках, якщо у них немає працездатних батьків (пункт «а» частини четвертої ст.30 Закону України «Про пенсійне забезпечення осіб, звільнених з військової служби, та деяких інших осіб»).

Статтею 31 Закону України «Про пенсійне забезпечення осіб, звільнених з військової служби, та деяких інших осіб» передбачено, що члени сім`ї померлого вважаються такими, що перебували на його утриманні, якщо вони були на його повному утриманні або одержували від нього допомогу, яка була для них постійним і основним джерелом засобів до існування. Члени сім`ї померлого, для яких його допомога була постійним і основним джерелом засобів до існування, але які самі одержували будь-яку пенсію, мають право перейти на нову пенсію.

У частині першій ст.4 ЦПК України передбачає право кожної особи в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів.

Сторонами в цивільному процесі є позивач і відповідач (ст.48 ЦПК України). Позивачем і відповідачем можуть бути фізичні і юридичні особи, а також держава.

Суд першої інстанції має право за клопотанням позивача до закінчення підготовчого провадження, а у разі розгляду справи за правилами спрощеного позовного провадження - до початку першого судового засідання залучити до участі у ній співвідповідача. Якщо позов подано не до тієї особи, яка повинна відповідати за позовом, суд до закінчення підготовчого провадження, а у разі розгляду справи за правилами спрощеного позовного провадження - до початку першого судового засідання за клопотанням позивача замінює первісного відповідача належним відповідачем, не закриваючи провадження у справі. Після спливу строків, зазначених у частинах першій та другій цієї статті, суд може залучити до участі у справі співвідповідача або замінює первісного відповідача належним відповідачем виключно у разі, якщо позивач доведе, що не знав та не міг знати до подання позову у справі про підставу залучення такого співвідповідача чи заміну неналежного відповідача. Про залучення співвідповідача чи заміну неналежного відповідача постановляється ухвала. За клопотанням нового відповідача або залученого співвідповідача розгляд справи починається спочатку (ст.51 ЦПК України).

При виборі і застосуванні норми права до спірних правовідносин суд враховує висновки щодо застосування відповідних норм права, викладені в постановах Верховного Суду (частина четверта ст.263 ЦПК України).

Велика Палата Верховного Суду звертала увагу, що поняття «сторона у спорі» може не бути тотожним за змістом поняттю «сторона у процесі»: сторонами в процесі є такі її учасники, як позивач і відповідач; тоді як сторонами у спорі є належний позивач і той належний відповідач, до якого звернута чи має бути звернута відповідна матеріально-правова вимога позивача. Такі висновки сформульовані у постановах від 14 листопада 2018 року в справі №183/1617/16, від 29 травня 2019 року в справі №367/2022/15-ц, від 07 липня 2020 року в справі №712/8916/17, від 09 лютого 2021 року в справі №635/4741/17. Отже, належним відповідачем є особа, яка є суб`єктом матеріального правовідношення, тобто особа, за рахунок якої можливо задовольнити позовні вимоги, захистивши порушене право чи інтерес позивача (постанова Великої Палати Верховного Суду від 05 липня 2023 року в справі №910/15792/20).

У постанові Великої Палати Верховного Суду від 17 квітня 2018 року в справі №523/9076/16-ц зроблено висновок, що пред`явлення позову до неналежного відповідача не є підставою для відмови у відкритті провадження у справі, оскільки заміна неналежного відповідача здійснюється в порядку, визначеному ЦПК України. За результатами розгляду справи суд відмовляє в позові до неналежного відповідача та приймає рішення по суті заявлених вимог щодо належного відповідача. Тобто, визначення відповідачів, предмета та підстав спору є правом позивача. Натомість, встановлення належності відповідачів й обґрунтованості позову - обов`язком суду, який виконується під час розгляду справи, а не на стадії відкриття провадження.

Пред`явлення позову до неналежного відповідача (неналежного складу відповідачів) є самостійною підставою для відмови в позові (постанови Верховного Суду від 11 грудня 2019 року в справі №555/1289/14-ц, від 18 жовтня 2023 року в справі №300/808/19, від 08 липня 2020 року в справі №200/5153/15-ц, від 08 липня 2021 року в справі №264/632/19, від 26 вересня 2023 року в справі №910/2392/22).

Отже, встановлення належності відповідачів є обов`язком суду, який виконується під час розгляду справи (ex officio), навіть якщо жодна із заінтересованих осіб цього не вимагає. Якщо у справі наявна обов`язкова співучасть відповідачів, то неможливо вирішити питання про обов`язки відповідача, одночасно не вирішивши питання про обов`язки особи, не залученої до участі у справі як співвідповідача. Тому пред`явлення позову до неналежного відповідача (неналежного складу відповідачів) є самостійною та безумовною підставою для відмови в позові незалежно від доводів учасників справи, стадії її розгляду або залучення такої особи (осіб) до участі у справі як третьої особи, яка не заявляє самостійних вимог щодо предмета спору (постанова Верховного Суду від 13 червня 2024 року в справі №932/163/21).

У постанові Великої Палати Верховного Суду від 11 лютого 2026 року в справі №308/17634/23 зроблено такі висновки, що положеннями пункту 5 Порядку №975 регламентовано, що одноразова грошова допомога призначається і виплачується рівними частинами членам сім`ї, батькам та утриманцям загиблого (померлого) військовослужбовця, військовозобов`язаного та резервіста. Члени сім`ї та батьки загиблого (померлого) військовослужбовця визначаються відповідно до СК України, а утриманці - відповідно до Закону України «Про пенсійне забезпечення осіб, звільнених з військової служби, та деяких інших осіб».

У пункті 10 Порядку призначення і виплати одноразової грошової допомоги у разі загибелі (смерті), інвалідності або часткової втрати працездатності без встановлення інвалідності військовослужбовців, військовозобов`язаних та резервістів, призваних на навчальні (або перевірочні) та спеціальні збори чи для проходження служби у військовому резерві, затвердженому постановою КМУ від 25 грудня 2013 року №975, який діяв у такій редакції на час виникнення спірних правовідносин, визначений перелік документів, які подають члени сім`ї, батьки та утриманці загиблого (померлого), яким призначається та виплачується одноразова грошова допомога.

Зокрема, передбачено, що особи, які не були членами сім`ї загиблого, але перебували на його утриманні, додають до заяви рішення суду або нотаріально посвідчений правочин, що підтверджуватиме факт перебування заявника на утриманні загиблого (померлого).

Як уже зазначалося, для цілей визначення того, чи є особа утриманцем у розумінні чинного на момент виникнення спірних правовідносин законодавства, необхідно встановити, чи має така особа право на призначення пенсії в разі втрати годувальника за приписами Закону України «Про пенсійне забезпечення осіб, звільнених з військової служби, та деяких інших осіб».

Із огляду на викладене, слід ураховувати, що встановлення судом факту перебування фізичної особи на утриманні прямо передбачено у пункті 2 частини першої ст.315 ЦПК України; для отримання одноразової грошової допомоги згідно з Порядкам призначення і виплати одноразової грошової допомоги у разі загибелі (смерті), інвалідності або часткової втрати працездатності без встановлення інвалідності військовослужбовців, військовозобов`язаних та резервістів, призваних на навчальні (або перевірочні) та спеціальні збори чи для проходження служби у військовому резерві, затвердженим постановою КМУ від 25 грудня 2013 року №975, та Порядком подання та оформлення документів для призначення (перерахунку) пенсій відповідно до Закону України «Про пенсійне забезпечення осіб, звільнених з військової служби, та деяких інших осіб», затвердженим постановою правління Пенсійного фонду України від 30 січня 2007 року №3-1 (у редакції постанови правління Пенсійного фонду України від 02 березня 2023 року №10-1), додаються рішення суду, що підтверджують факт перебування заявника на утриманні загиблого (померлого).

Отже, гарантією реалізації права на соціальний захист утриманців загиблих військовослужбовців є судовий порядок встановлення юридичного факту перебування фізичної особи на утриманні з метою отримання одноразової грошової допомоги у зв`язку зі смертю військовослужбовця.

Судове рішення про встановлення факту перебування особи на утриманні є тим документом, який заявник подає для призначення йому одноразової грошової допомоги як утриманцю загиблого (померлого) військовослужбовця (пункт 10 Порядку №975). Тобто, таке судове рішення є обов`язковим (преюдиційним) для органів військового управління.

Чинне правове регулювання створює передумови для можливості реалізації права на призначення та виплату одноразової грошової допомоги утриманцю загиблого військовослужбовця без вирішення публічно-правового спору, що відповідає як прагненню ефективного соціального захисту близьких загиблих військовослужбовців, так і принципам процесуальної економії.

У порядку окремого провадження може вирішуватися справа про факт, про стан, але не спір про право цивільне. У разі, якщо вбачається спір про право, який підлягає вирішенню в окремому порядку, такий спір підлягає вирішенню в позовному провадженні (частина шоста ст.294, частина четверта ст.315 ЦПК України).

Відповідно до абзацу п`ятого пункту 3.1 Порядку і умов призначення та виплати одноразової грошової допомоги у разі загибелі (смерті) військовослужбовців Збройних Сил України в період дії воєнного стану, затвердженого наказом Міністерства оборони України від 25 січня 2023 року №45 (далі – Порядок №45), районний (міський) ТЦК та СП веде облік осіб загиблих (померлих) військовослужбовців (осіб, звільнених з військової служби) та осіб, які звернулися (можуть звернутися) за отриманням одноразової грошової допомоги.

Алгоритм дій органів військового управління та їх компетенція при надходженні від особи заяви про призначення та виплату одноразової грошової допомоги закріплений у розділі IV Порядку №45. Коротко його можна описати так: районний (міський) ТЦК та СП приймає від заявників документи, завіряє їх копії та не пізніше семи робочих днів після надходження всіх документів надсилає їх ІНФОРМАЦІЯ_9 за підпорядкуванням (пункт 4.2); обласний ( ІНФОРМАЦІЯ_10 перевіряє отримані документи, визначає осіб, які документально підтвердили своє право на одержання одноразової грошової допомоги, а також осіб, які звернулися (можуть звернутися) за її одержанням, але не надали (надали не всі) документи. Результати опрацювання документів ІНФОРМАЦІЯ_11 зазначаються у висновку та доповіді, які разом з іншими документами надсилаються до Департаменту соціального забезпечення (через Управління соціальної підтримки (пункт 4.3); у подальшому документи опрацьовуються структурними підрозділами апарату Міністерства оборони України і Генерального штабу Збройних Сил України відповідно до їх повноважень та подаються на розгляд Комісії Міноборони (пункт 4.4); районні (міські) ТЦК та СП, які здійснювали оформлення документів для призначення одноразової грошової допомоги повідомляють заявників (з дотриманням вимог чинного законодавства щодо захисту персональних даних) про прийняте головним розпорядником коштів рішення щодо призначення або відмови у призначенні одноразової грошової допомоги (пункт 4.6).

Підсумовуючи викладене, відповідна комісія Міністерства оборони України є суб`єктом прийняття остаточного рішення про призначення чи про відмову в призначенні одноразової грошової допомоги утриманцям загиблого військовослужбовця, тобто розпорядником коштів виплати одноразової грошової допомоги у разі загибелі мобілізованого військовослужбовця є Міністерство оборони України.

Як убачається із Єдиного державного реєстру судових рішень, рішенням Шевченківського районного суду м.Харкова від 08 грудня 2025 року, яке постановою Харківського апеляційного суду від 02 червня 2026 року залишено без змін, ОСОБА_3 оголошений померлим під час виконання бойового завдання, пов`язаного із захистом Батьківщини, участю у забезпеченні здійснення заходів національної безпеки і оборони, відсічі і стримуванні збройної агресії РФ проти України в населеному пункті Роботине Пологівського району Запорізької області.

Установлення в судовому порядку факту, про який просить позивач, може бути підставою для призначення одноразової грошової допомоги як утриманцю загиблого (померлого) військовослужбовця, і таке судове рішення є обов`язковим (преюдиційним) для органів військового управління, які є суб`єктами її призначення. Суб`єктом прийняття остаточного рішення про призначення чи про відмову в призначенні одноразової грошової допомоги утриманцю загиблого військовослужбовця є відповідна Комісія Міністерства оборони України, а тому Міністерство оборони України має залучатися як відповідач для вирішення питання при зверненні особи із позовом про встановлення факту перебування на утриманні, у разі існування спору про право.

ОСОБА_1 не залучила Міністерство оборони України як відповідача, заявляючи позов про встановлення факту її перебування на повному утриманні батька, у тому числі з метою отримання одноразової грошової допомоги, а тому суду першої інстанції належало відмовити у задоволенні позову з підстав його пред`явлення до неналежного суб`єктного складу відповідачів. У зв`язку з цим, відповідно до положень ст.376 ЦПК України рішення суду першої інстанції про відмову в задоволенні позову слід змінити, виклавши мотиви відмови, зазначені у цій постанові.

Керуючись ст.ст.259,268,367-368,374,376,381-384 ЦПК України, суд,

у х в а л и в :

Апеляційну скаргу ОСОБА_1 , подану адвокатом Канарською Оленою Володимирівною, задовольнити частково.
Рішення Корольовського районного суду м. Житомира від 19 лютого 2026 року змінити, з урахуванням мотивів, викладених у цій постанові.
Постанова набирає законної сили з дня її ухвалення і може бути оскаржена у касаційному порядку безпосередньо до Верховного Суду протягом тридцяти днів з дня складення повного судового рішення.
Дата складення повного судового рішення - 17 липня 2026 року.

Головуюча Судді: