Справа № 420/38501/25 
РІШЕННЯ
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ
24 серпня 2026 року м. Одеса

Одеський окружний адміністративний суд у складі головуючого судді Бабенка Д.А., розглянувши в порядку спрощеного позовного провадження без повідомлення сторін адміністративну справу за позовом ОСОБА_1 до Бессарабської селищної ради Болградського району Одеської області про визнання протиправним та скасування рішення та зобов`язання вчинити певні дії,
ВСТАНОВИВ:
До Одеського окружного адміністративного суду надійшла позовна заява ОСОБА_1 до Бессарабської селищної ради Болградського району Одеської області, в якій позивач просить:
визнати протиправним та скасувати рішення Бессарабської селищної ради Болградського району Одеської області від 08.08.2025 №4005-VIII про відмову у наданні дозволу на розробку проєкту землеустрою щодо відведення земельної ділянки для ведення особистого селянського господарства ОСОБА_1 ;
зобов`язати Бессарабську селищну раду Болградського району Одеської області надати ОСОБА_1 дозвіл на розробку проєкту землеустрою щодо відведення земельної ділянки для ведення особистого селянського господарства за адресою: АДРЕСА_1 .
Стислий виклад позиції позивача
В обґрунтування позовних вимог позивач зазначає, що 04.12.2024 вона оформила право власності на будівлю мехмайстерні загальною площею 1502,9 кв.м, розташовану за адресою: АДРЕСА_1 , що підтверджує витяг з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно №407392040 від 10.12.2024. З метою реалізації права на безоплатне отримання у власність земельної ділянки, позивач звернулась до відповідача із заявою про надання дозволу на розробку проєкту землеустрою щодо відведення земельної ділянки для ведення особистого селянського господарства за вищевказаною адресою.
Позивач вказує, що відповідно до частини другої статті 19 Конституції України, органи місцевого самоврядування та їх посадові особи зобов`язані діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України, а статтею 14 Конституції України гарантовано право власності на землю. 
Посилаючись на частину першу статті 116, пункт «б» частини першої статті 81, частину першу статті 122 та частини першу, четверту, шосту і сьому статті 118 Земельного кодексу України, позивач стверджує, що Земельним кодексом України визначено вичерпний перелік підстав для відмови у наданні дозволу на розроблення проєкту землеустрою щодо відведення земельної ділянки, а саме невідповідність місця розташування об`єкта вимогам законів, прийнятих відповідно до них нормативно-правових актів, генеральних планів населених пунктів та іншої містобудівної документації, схем землеустрою і техніко-економічних обґрунтувань використання та охорони земель адміністративно-територіальних одиниць, проєктів землеустрою щодо впорядкування територій населених пунктів, затверджених у встановленому законом порядку, а чинним законодавством не передбачено право суб`єкта владних повноважень відступати від положень статті 118 Земельного кодексу України. 
На підтвердження своєї позиції позивач посилається на постанови Верховного Суду від 27.02.2018 у справі №545/808/17, від 05.03.2019 у справі №360/2334/17, від 20.01.2021 у справі №360/1590/16-а та від 08.09.2020 у справі №812/1450/17.
Позивач також зазначає, що Законом України від 19 жовтня 2022 року №2698-IX «Про внесення змін до деяких законодавчих актів щодо відновлення системи оформлення прав оренди земельних ділянок сільськогосподарського призначення та удосконалення законодавства щодо охорони земель», який набув чинності 19.11.2022, було відновлено безоплатну приватизацію земельних ділянок, на яких розташовані будівлі, споруди, що перебувають у приватній власності, а тому відповідач безпідставно відмовив їй у наданні дозволу, оскільки на бажаній земельній ділянці розташована будівля, що перебуває у її приватній власності. 
Крім того, позивач наголошує, що загальними вимогами до актів індивідуальної дії є їх обґрунтованість та вмотивованість, а обов`язок доказування правомірності рішення за частиною другою статті 77 КАС України покладено на відповідача. Обираючи спосіб захисту порушеного права, слід зважати на його ефективність з погляду статті 13 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод.
Стислий виклад заперечень відповідача
Відповідач подав до суду відзив на позовну заяву, в якому проти позову заперечує та зазначає, що 30 червня 2025 року за вх.№П-574/01-21 до Бессарабської селищної ради надійшла заява ОСОБА_1 про надання дозволу на виготовлення проекту землеустрою щодо земельної ділянки у власність орієнтовною площею 2,0 га для ведення особистого селянського господарства з земель комунальної власності, що знаходяться на території Одеської області, Болградського району, Бессарабської селищної ради (за межами с Рівне). За результатами розгляду цієї заяви відповідач 08.08.2025 прийняв рішення №4005-VIII про відмову у наданні дозволу з підстав, передбачених підпунктом 5 пункту 27 розділу Х «Перехідні положення» Земельного кодексу України, згідно з яким у період дії воєнного стану безоплатна передача земель державної, комунальної власності у приватну власність, надання дозволів на розроблення документації із землеустрою з метою такої безоплатної передачі, розроблення такої документації забороняється.
Представник відповідача вказує на розбіжність між заявою та доданими до неї документами: у заяві від 30.06.2025 позивач просила земельну ділянку за межами с Рівне, тоді як у наданій до заяви технічній документації на громадський будинок з господарськими (допоміжними) будівлями та спорудами, розташованими за адресою: АДРЕСА_2 , зазначено, що об`єкт розташований саме в межах населеного пункту. Відповідачу незрозуміло, яке відношення ця технічна документація має до земельної ділянки, про яку йдеться у заяві.
Відповідач також повідомляє, що 11 грудня 2024 року до Бессарабської селищної ради надійшло клопотання за вх.№П-1106/01-21 від ОСОБА_1 про надання згоди на виготовлення проекту землеустрою щодо відведення земельної ділянки в довгострокову оренду строком на 49 років орієнтовною площею 1,80 га для іншого сільськогосподарського призначення за адресою: АДРЕСА_1 , та 20.12.2024 рада прийняла рішення №3649-VIII, яким такий дозвіл надала. Посилаючись на частину першу статті 122 Земельного кодексу України, відповідач стверджує, що діяв у межах наданих йому повноважень та не порушив чинного законодавства України в період воєнного стану, а тому просить відмовити у задоволенні позовних вимог у повному обсязі.
Стислий виклад відповіді на відзив
У відповіді на відзив позивач вказує, що відзив є необґрунтованим. Позивач зазначає, що дозволом на розробку проєкту землеустрою щодо відведення земельної ділянки в оренду, наданим рішенням від 20.12.2024 №3649-VIII, вона не скористалась, а відповідач, розглянувши її заяву від 30.06.2025, безпідставно відмовив у наданні дозволу, не будучи обізнаним про зміни, внесені Законом України від 19 жовтня 2022 року №2698-IX, яким відновлено безоплатну приватизацію земельних ділянок, на яких розташовані будівлі та споруди, що перебувають у приватній власності.
Щодо доводу відповідача про розбіжність між заявою та доданою до неї технічною документацією позивач пояснює, що у заяві від 30.06.2025 вона вказала все правильно, проте не звернула уваги на помилку спеціаліста, який виготовив технічну документацію на громадський будинок з господарськими (допоміжними) будівлями та спорудами та зазначив, що вони розташовані в межах населеного пункту. Наразі цю помилку усунено, що підтверджує додана до відповіді на відзив технічна документація. Позивач також зазначає, що відповідачу ще з 29.08.2024 відомо, що комплекс будівель та споруд №22 розташований за межами населеного пункту села Рівне на території Бессарабської (колишньої Тарутинської) територіальної громади, оскільки виконавчий комітет Тарутинської селищної ради Болградського району Одеської області рішенням від 29.08.2024 №1186 присвоїв цьому об`єкту адресу із зазначенням, що він розташований за межами населеного пункту села Рівне.
Процесуальні дії у справі
Суд ухвалою від 20 листопада 2025 року прийняв позовну заяву до розгляду, відкрив провадження у справі та вирішив розглядати її за правилами спрощеного позовного провадження без повідомлення сторін. Цією ж ухвалою суд встановив сторонам строки для надання заяв по суті. 
Відповідач подав відзив на позовну заяву 26 листопада 2025 року.
Відповідь на відзив надійшла 17.12.2025 із клопотанням про поновлення строку, та суд, керуючись частиною четвертою статті 9 КАС, прийняв її та додані докази до розгляду.
Дослідивши матеріали справи, оцінивши надані докази в їх сукупності, суд встановив такі обставини.
Відповідно до витягу з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно, індексний номер витягу 407392040, сформованого 10.12.2024, за ОСОБА_1 04.12.2024 зареєстровано право власності на закінчений будівництвом об`єкт - будівлю, мехмайстерню, загальною площею 1502,9 кв.м, реєстраційний номер об`єкта нерухомого майна 3059977351060, за адресою: АДРЕСА_1 .
Згідно з технічним паспортом громадського будинку з господарськими (допоміжними) будівлями та спорудами, реєстраційний номер у Реєстрі будівельної діяльності ТІ01:4791-5271-8230-4257, редакція №2, сформованим 25.11.2024, об`єкт розташований за адресою: АДРЕСА_3 , в межах населеного пункту. Площа забудови мехмайстерні становить 1649,9 кв.м.
У розділі «Земельні ділянки» витягу з Реєстру будівельної діяльності щодо інформації про технічні інвентаризації, реєстраційний номер документа ТІ01:4791-5271-8230-4257, зазначено: «Відсутній кадастровий номер, право власності не оформлено. Площа: 16610 кв.м».
За витягом з Реєстру будівельної діяльності щодо інформації про технічні інвентаризації, реєстраційний номер документа ТІ01:4791-5271-8230-4257, редакція №3, сформованим 17.12.2025, адресу того самого об`єкта зазначено як: АДРЕСА_3 , за межами населеного пункту. Площа забудови мехмайстерні становить 1649,9 кв.м. 
Відповідно до рішення виконавчого комітету Тарутинської селищної ради Болградського району Одеської області від 29.08.2024 №1186 «Про присвоєння адреси об`єкту нерухомого майна ОСОБА_1 комплекс будівель та споруд №22», прийнятого за результатами розгляду заяви ОСОБА_1 від 02.08.2024 №П-702/01-21, об`єкту нерухомого майна - комплексу будівель та споруд №22, який розташований за межами населеного пункту села Рівне на території Тарутинської територіальної громади Болградського району Одеської області, присвоєно адресу: Україна, Одеська область, Болградський район, Тарутинська територіальна громада, Комплекс будівель та споруд №22.
Згідно з викопіюванням об`єкта, який знаходиться на території Одеської області, Болградського району, Бессарабської селищної ради, Комплекс будівель та споруд №22, цей комплекс позначено поза межею населеного пункту села Рівне, поблизу земельної ділянки з кадастровим номером 5124788000:01:001:0001.
Наведені докази суд враховує, оскільки в сукупності вони дають змогу встановити місце розташування об`єкта нерухомого майна, що належить позивачу, площу зайнятої ним земельної ділянки та зміну відомостей про місце розташування цього об`єкта, що відбулась після прийняття оскаржуваного рішення.
Суд встановив, що 11 грудня 2024 року позивач звернулась до відповідача з клопотанням за вх.№П-1106/01-21 про надання згоди на виготовлення проекту землеустрою щодо відведення земельної ділянки в довгострокову оренду строком на 49 років орієнтовною площею 1,80 га для іншого сільськогосподарського призначення за адресою: АДРЕСА_1 . Означене також підтверджує викопіювання з кадастрової карти з нанесенням меж земельної ділянки, яка надається в довгострокову оренду строком на 49 років гр. ОСОБА_1 для іншого сільськогосподарського виробництва за адресою: АДРЕСА_1 .
Відповідно до рішення Бессарабської селищної ради Болградського району Одеської області від 20.12.2024 №3649-VIII «Про надання дозволу на розробку проєкту землеустрою щодо відведення земельної ділянки в оренду для іншого сільськогосподарського призначення гр. ОСОБА_2 », відповідач надав позивачу дозвіл на розробку проєкту землеустрою щодо відведення земельної ділянки орієнтовною площею 1,80 га в оренду на 49 років для іншого сільськогосподарського призначення (код згідно з КВЦПЗ 01.13) під господарськими будівлями і дворами за рахунок земель комунальної власності Бессарабської селищної ради Болградського району Одеської області (за межами населеного пункту с Рівне).
За заявою від 30.06.2025, зареєстрованою Бессарабською селищною радою за вх.№П-574/01-21, позивач просила відповідача дати дозвіл на виготовлення проекту землеустрою щодо земельної ділянки у власність орієнтовною площею 2,0 га для ведення особистого селянського господарства з земель комунальної власності, що знаходяться на території Одеської області, Болградського району, Бессарабської селищної ради (за межами с Рівне). 
Рішенням Бессарабської селищної ради Болградського району Одеської області від 08.08.2025 №4005-VIII «Про відмову надання дозволу на розробку проєкту землеустрою щодо відведення земельної ділянки для ведення особистого селянського господарства гр. ОСОБА_1 » відповідач відмовив ОСОБА_1 у наданні дозволу на розробку проєкту землеустрою щодо відведення земельної ділянки для ведення особистого селянського господарства на підставі того, що у період дії воєнного стану в Україні або окремих її місцевостях, в межах України або окремої її місцевості, у якій введено воєнний стан, безоплатна передача земель державної, комунальної власності у приватну власність, надання дозволів на розроблення документації із землеустрою з метою такої безоплатної передачі, розроблення такої документації забороняється. 
У преамбулі рішення відповідач послався, зокрема, на статтю 25, пункт 34 частини першої статті 26 Закону України «Про місцеве самоврядування в Україні», Закони України «Про Державний земельний кадастр», «Про землеустрій», «Про правовий режим воєнного стану», Закон України «Про внесення змін до деяких законодавчих актів України щодо створення умов для забезпечення продовольчої безпеки в умовах воєнного стану» та на підпункт 5 пункту 27 розділу Х «Перехідні положення» Земельного кодексу України.
Не погоджуючись із зазначеним рішенням, позивач звернулась до суду з цим позовом.
Вирішуючи адміністративну справу та надаючи оцінку спірним правовідносинам, суд виходить з такого.
Спірні правовідносини виникли у зв`язку з відмовою органу місцевого самоврядування у наданні громадянину дозволу на розроблення проєкту землеустрою щодо відведення земельної ділянки безоплатно у власність для ведення особистого селянського господарства в період дії воєнного стану, та полягають у різній оцінці сторонами того, чи є підпункт 5 пункту 27 розділу Х «Перехідні положення» Земельного кодексу України підставою такої відмови та чи поширюється на позивача виняток, встановлений другим реченням цього підпункту для власників розташованих на земельних ділянках об`єктів нерухомого майна.
Відповідно до частини першої статті 13 Конституції України, земля, її надра, атмосферне повітря, водні та інші природні ресурси, які знаходяться в межах території України, природні ресурси її континентального шельфу, виключної (морської) економічної зони є об`єктами права власності Українського народу. Від імені Українського народу права власника здійснюють органи державної влади та органи місцевого самоврядування в межах, визначених цією Конституцією.
Згідно зі статтею 14 Конституції України, земля є основним національним багатством, що перебуває під особливою охороною держави. Право власності на землю гарантується. Це право набувається і реалізується громадянами, юридичними особами та державою виключно відповідно до закону.
Відповідно до частини другої статті 19 Конституції України, органи державної влади та органи місцевого самоврядування, їх посадові особи зобов`язані діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України.
Згідно з частиною першою статті 122 Земельного кодексу України, сільські, селищні, міські ради передають земельні ділянки у власність або у користування із земель комунальної власності відповідних територіальних громад для всіх потреб.
Відповідно до пункту «в» частини третьої статті 116 Земельного кодексу України, безоплатна передача земельних ділянок у власність громадян провадиться у разі одержання земельних ділянок із земель державної і комунальної власності в межах норм безоплатної приватизації, визначених цим Кодексом.
Згідно з частиною шостою статті 118 Земельного кодексу України, громадяни, зацікавлені в одержанні безоплатно у власність земельної ділянки із земель державної або комунальної власності для ведення фермерського господарства, ведення особистого селянського господарства, ведення садівництва, будівництва та обслуговування жилого будинку, господарських будівель і споруд (присадибної ділянки), індивідуального дачного будівництва, будівництва індивідуальних гаражів у межах норм безоплатної приватизації, подають заяву до відповідного органу виконавчої влади або органу місцевого самоврядування, який передає земельні ділянки державної чи комунальної власності у власність відповідно до повноважень, визначених статтею 122 цього Кодексу. У заяві зазначаються цільове призначення земельної ділянки та її орієнтовні розміри. До заяви додаються графічні матеріали, на яких зазначено бажане місце розташування земельної ділянки, погодження землекористувача (у разі вилучення земельної ділянки, що перебуває у користуванні інших осіб) та документи, що підтверджують досвід роботи у сільському господарстві або наявність освіти, здобутої в аграрному навчальному закладі (у разі надання земельної ділянки для ведення фермерського господарства).
Абзацом першим частини сьомої статті 118 Земельного кодексу України встановлено, що відповідний орган виконавчої влади або орган місцевого самоврядування, який передає земельні ділянки державної чи комунальної власності у власність відповідно до повноважень, визначених статтею 122 цього Кодексу, розглядає заяву у місячний строк і дає дозвіл на розроблення проекту землеустрою щодо відведення земельної ділянки або надає мотивовану відмову у його наданні. Підставою відмови у наданні такого дозволу може бути лише невідповідність місця розташування об`єкта вимогам законів, прийнятих відповідно до них нормативно-правових актів, генеральних планів населених пунктів та іншої містобудівної документації, схем землеустрою і техніко-економічних обґрунтувань використання та охорони земель адміністративно-територіальних одиниць, проектів землеустрою щодо впорядкування територій населених пунктів, затверджених у встановленому законом порядку.
Відповідно до пункту «б» частини першої статті 121 Земельного кодексу України, громадяни України мають право на безоплатну передачу їм у власність земельних ділянок із земель державної або комунальної власності для ведення особистого селянського господарства - не більше 2,0 гектара; згідно з пунктом «г» частини першої цієї статті для будівництва і обслуговування жилого будинку, господарських будівель і споруд (присадибна ділянка) у селах - не більше 0,25 гектара, в селищах - не більше 0,15 гектара, в містах - не більше 0,10 гектара.
Отже, норми безоплатної передачі земельних ділянок громадянам у власність залежать від цільового призначення земельної ділянки.
Указом Президента України від 24 лютого 2022 року №64/2022 «Про введення воєнного стану в Україні», затвердженим Законом України від 24 лютого 2022 року №2102-IX, в Україні введено воєнний стан із 05 години 30 хвилин 24 лютого 2022 року, строк дії якого неодноразово продовжувався. 
Указом Президента України від 13 липня 2026 року №596/2026 «Про продовження строку дії воєнного стану в Україні», затвердженим Законом України від 14 липня 2026 року №4928-IX, строк дії воєнного стану в Україні продовжено з 05 години 30 хвилин 02 серпня 2026 року строком на 90 діб. 
Отже, як на дату прийняття оскаржуваного рішення, так і на день ухвалення цього рішення в Україні діє воєнний стан.
Відповідно до статті 1 Закону України «Про правовий режим воєнного стану» від 12 травня 2015 року №389-VIII, воєнний стан - це особливий правовий режим, що вводиться в Україні або в окремих її місцевостях у разі збройної агресії чи загрози нападу, небезпеки державній незалежності України, її територіальній цілісності та передбачає надання відповідним органам державної влади, військовому командуванню, військовим адміністраціям та органам місцевого самоврядування повноважень, необхідних для відвернення загрози, відсічі збройної агресії та забезпечення національної безпеки, усунення загрози небезпеки державній незалежності України, її територіальній цілісності, а також тимчасове, зумовлене загрозою, обмеження конституційних прав і свобод людини і громадянина та прав і законних інтересів юридичних осіб із зазначенням строку дії цих обмежень.
Законом України від 24 березня 2022 року №2145-IX «Про внесення змін до деяких законодавчих актів України щодо створення умов для забезпечення продовольчої безпеки в умовах воєнного стану», який набрав чинності 07.04.2022, розділ X «Перехідні положення» Земельного кодексу України доповнено пунктами 27 і 28.
Згідно з підпунктом 5 пункту 27 розділу X «Перехідні положення» Земельного кодексу України (тут і далі - в редакції, чинній на час виникнення спірних правовідносин) безоплатна передача земель державної, комунальної власності у приватну власність, надання дозволів на розроблення документації із землеустрою з метою такої безоплатної передачі, розроблення такої документації забороняється. 
Законом України від 19 жовтня 2022 року № 2698-IX «Про внесення змін до деяких законодавчих актів України щодо відновлення системи оформлення прав оренди земельних ділянок сільськогосподарського призначення та удосконалення законодавства щодо охорони земель» підпункт 5 доповнено другим реченням такого змісту: «Положення цього підпункту не поширюються на безоплатну передачу земельних ділянок у приватну власність власникам розташованих на таких земельних ділянках об`єктів нерухомого майна (будівель, споруд), а також на безоплатну передачу у приватну власність громадянам України земельних ділянок, переданих у користування до набрання чинності цим Кодексом».
Суд враховує, що відповідно до частини п`ятої статті 242 КАС України при виборі і застосуванні норми права до спірних правовідносин суд враховує висновки щодо застосування норм права, викладені в постановах Верховного Суду.
У постанові від 03 серпня 2023 року у справі №300/3771/22 Верховний Суд зазначив, що «з огляду на зміни, які внесені до ЗК України Законом № 2145-IX, із 7 квітня 2022 року до припинення (скасування) воєнного стану в Україні органам виконавчої влади або органам місцевого самоврядування, які передають земельні ділянки державної чи комунальної власності у власність відповідно до повноважень, визначених статтею 122 цього Кодексу, забороняється безоплатна передача земель державної, комунальної власності у приватну власність, надання дозволів на розроблення документації із землеустрою з метою такої безоплатної передачі, розроблення такої документації» (пункт 50 постанови). 
У цій самій постанові Верховний Суд дійшов висновку, що «приймаючи спірне рішення № 597 від 13 липня 2022 року «Про відмову у наданні дозволу на складення проекту землеустрою щодо відведення земельної ділянки у власність» Загвіздянська сільська рада Івано-Франківського району Івано-Франківської області діяла у відповідності до положень підпункту 5 пункту 27 розділу «Перехідні положення» ЗК України, оскільки інших альтернативних дій вказана місцева рада не вправі була вчиняти» (пункт 54 постанови), а спірне рішення «прийняте у межах повноважень, відповідно до закону та з дотриманням встановленої процедури, та відповідає критеріям, встановленим частиною другою статті 2 КАС України, а тому не підлягає скасуванню» (пункт 55 постанови).
У постанові від 13 березня 2026 року у справі №160/34929/24 Верховний Суд виклав висновок, згідно з яким «підпункт 5 пункту 27 Розділу X «Перехідні положення» ЗК України є самостійною і достатньою правовою підставою для відмови у наданні дозволу на розроблення проєкту землеустрою щодо відведення земельної ділянки безоплатно у приватну власність на весь період дії воєнного стану, незалежно від інших підстав, передбачених частиною сьомої статті 118 ЗК України» (пункт 41 постанови).
Щодо винятку, встановленого другим реченням підпункту 5 пункту 27 розділу X «Перехідні положення» Земельного кодексу України, Верховний Суд у постанові від 04 листопада 2025 року у справі №160/12938/24 виходив з того, що «зміст вищенаведених норм свідчить, що норми безоплатної передачі земельних ділянок громадянам у власність залежать від виду цільового призначення земельної ділянки», і на цій підставі дійшов висновку, що «за змістом статей 121, 118 ЗК України, наявність на земельній ділянці об`єктів нерухомого майна (будівель, споруд) не надає право на час встановлених розділом X «Перехідні положення» Земельного кодексу України (підпункт 5 пункту 27) заборон отримувати дозвіл на розробку проекту землеустрою щодо відведення земельної ділянки у власність із земель комунальної власності (сільськогосподарського призначення) площею 2,0 га - для ведення особистого селянського господарства» (розділ «VІ. Позиція Верховного Суду»).
Наведений висновок Верховний Суд поклав в основу свого рішення, яким скасував рішення судів першої та апеляційної інстанцій у частині зобов`язання селищної ради надати дозвіл на розробку проекту землеустрою щодо відведення земельної ділянки у власність для ведення особистого селянського господарства площею 2,00 га і ухвалив у цій частині нове рішення, яким зобов`язав раду повторно розглянути це питання. Отже, наведене тлумачення є підставою, з якої Верховний Суд скасував судові рішення.
Позитивний зміст цього обмеження Верховний Суд розкрив у постанові від 13 березня 2026 року у справі №160/34929/24, зазначивши, що «передбачений другим реченням підпункту 5 пункту 27 Розділу X «Перехідні положення» ЗК України виняток стосується виключно безоплатної передачі ОСОБА_1 спірної земельної ділянки у приватну власність для обслуговування такого майна в межах відповідної норми статті 121 ЗК України (для будівництва і обслуговування господарських будівель і споруд)» (пункт 46 постанови). У пункті 45 цієї самої постанови Верховний Суд послався на висновок, викладений у постанові від 04 листопада 2025 року у справі №160/12938/24, чим підтвердив його чинність.
Зіставлення наведених висновків Верховного Суду дає підстави для такого розуміння цього винятку. 
Друге речення підпункту 5 пункту 27 розділу X «Перехідні положення» Земельного кодексу України не є самостійною підставою набуття права на земельну ділянку та не запроваджує ні нового цільового призначення, ні нової норми безоплатної передачі. Воно лише виводить з-під встановленої на період воєнного стану заборони ті випадки безоплатної передачі, які й поза цією забороною відповідали б вимогам частини шостої статті 118 і частини першої статті 121 цього Кодексу. Тому власник розташованого на земельній ділянці об`єкта нерухомого майна вправі скористатися цим винятком щодо земельної ділянки, необхідної для обслуговування такого об`єкта, та в межах норми безоплатної передачі, встановленої для відповідного цільового призначення. 
Водночас сама лише наявність нерухомого майна не дає права одержати безоплатно у власність земельну ділянку сільськогосподарського призначення площею 2,0 гектара для ведення особистого селянського господарства.
Наведені висновки є застосовними і до спірних правовідносин у цій справі, оскільки предметом розгляду в зазначених справах, як і у цій справі, було рішення органу місцевого самоврядування про відмову громадянину в наданні дозволу на розроблення проєкту землеустрою щодо відведення земельної ділянки площею до 2,0 га безоплатно у власність для ведення особистого селянського господарства, ухвалене в період дії воєнного стану.
Застосовуючи наведені норми та висновки Верховного Суду до встановлених обставин, суд виходить з такого.
За заявою від 30.06.2025 вх.№П-574/01-21 позивач просила відповідача дати дозвіл на виготовлення проекту землеустрою щодо земельної ділянки у власність орієнтовною площею 2,0 га для ведення особистого селянського господарства із земель комунальної власності. 
Отже, позивач звернулась саме за отриманням дозволу на розроблення документації із землеустрою з метою безоплатної передачі земельної ділянки комунальної власності у приватну власність у межах норми, встановленої пунктом «б» частини першої статті 121 Земельного кодексу України.
Заява позивача надійшла до відповідача 30.06.2025, а оскаржуване рішення відповідач прийняв 08.08.2025, тобто в період, коли діяла та продовжує діяти заборона, встановлена підпунктом 5 пункту 27 розділу X «Перехідні положення» Земельного кодексу України. Ця заборона поширюється у тому числі на випадки безоплатної передачі земельних ділянок для ведення особистого селянського господарства.
Суд відхиляє доводи позивача про те, що на неї поширюється виняток, передбачений другим реченням підпункту 5 пункту 27 розділу X «Перехідні положення» Земельного кодексу України.
Так, суд зазначає, що цей виняток за наведеними вище висновками Верховного Суду стосується виключно безоплатної передачі власникові нерухомого майна земельної ділянки для обслуговування такого майна в межах відповідної норми статті 121 Земельного кодексу України, а не будь-якої земельної ділянки та не будь-якого цільового призначення. Позивач же просила надати дозвіл на розроблення проєкту землеустрою щодо відведення земельної ділянки площею 2,0 га для ведення особистого селянського господарства, тобто за цільовим призначенням, яке не пов`язане з обслуговуванням належної їй будівлі мехмайстерні, і в розмірі, який у вісім разів перевищує норму безоплатної передачі для будівництва і обслуговування жилого будинку, господарських будівель і споруд (присадибна ділянка), встановлену пунктом «г» частини першої статті 121 Земельного кодексу України для будівництва та обслуговування жилого будинку, господарських будівель і споруд.
Суд також враховує, що площа забудови мехмайстерні становить 1649,9 кв.м., тоді як позивач просила надати дозвіл щодо земельної ділянки орієнтовною площею 2,0 га. 
Отже, за площею заявлена позивачем земельна ділянка не збігається з тією, яку займає належний їй об`єкт нерухомого майна.
Натомість, шляхом, який відповідає встановленому законом обмеженню, є передача земельної ділянки, зайнятої нерухомим майном позивача, у користування: заборона, встановлена підпунктом 5 пункту 27 розділу X «Перехідні положення» Земельного кодексу України, стосується виключно безоплатної передачі земель у приватну власність та не поширюється на передачу таких земель у користування. 
Саме щодо земельної ділянки під господарськими будівлями і дворами за адресою Комплекс будівель та споруд АДРЕСА_1 відповідач рішенням від 20.12.2024 №3649-VIII уже надав позивачу дозвіл на розроблення проєкту землеустрою щодо відведення земельної ділянки в оренду, та позивач у відповіді на відзив підтвердила, що цим дозволом вона не скористалась.
Доводи позивача про те, що комплекс будівель та споруд №22 розташований за межами населеного пункту села Рівне, а зазначення в технічній документації протилежного було помилкою спеціаліста, яку усунено, є обґрунтованим, та суд його враховує. Цю обставину підтверджують рішення виконавчого комітету Тарутинської селищної ради від 29.08.2024 №1186, витяг з Реєстру будівельної діяльності ТІ01:4791-5271-8230-4257 у редакції №3 від 17.12.2025 та викопіювання об`єкта.
Разом з тим суд наголошує, що усунення цієї розбіжності на висновок по суті спору не впливає. Заборона, встановлена підпунктом 5 пункту 27 розділу X «Перехідні положення» Земельного кодексу України, поширюється на безоплатну передачу у приватну власність земель державної та комунальної власності незалежно від того, у межах чи за межами населеного пункту розташована земельна ділянка, а межі винятку з цієї заборони визначаються цільовим призначенням та розміром земельної ділянки, а не її розташуванням.
Суд відхиляє твердження позивача про те, що відповідач ухвалив оскаржуване рішення, не будучи обізнаним про зміни, внесені Законом України від 19 жовтня 2022 року №2698-IX. Оскаржуване рішення від 08.08.2025 №4005-VIII відтворює зміст підпункту 5 пункту 27 розділу X «Перехідні положення» Земельного кодексу України в редакції, чинній після набрання чинності цим Законом, а незастосування відповідачем винятку, встановленого другим реченням цього підпункту, зумовлене не необізнаністю, а тим, що умов для застосування цього винятку у справі немає.
За таких обставин суд доходить висновку, що умов для застосування винятку, передбаченого другим реченням підпункту 5 пункту 27 розділу X «Перехідні положення» Земельного кодексу України, у цій справі не встановлено, а тому відповідач, відмовляючи позивачу в наданні дозволу з підстав, передбачених цією нормою, діяв відповідно до закону.
Суд вважає помилковими доводи позивача про те, що частина сьома статті 118 Земельного кодексу України містить вичерпний перелік підстав для відмови у наданні дозволу, а тому посилання відповідача на заборону, пов`язану з воєнним станом, є неприпустимими. 
Як зазначено вище, за висновком Верховного Суду, викладеним у пункті 41 постанови від 13 березня 2026 року у справі №160/34929/24, підпункт 5 пункту 27 розділу X «Перехідні положення» Земельного кодексу України є самостійною і достатньою правовою підставою для відмови у наданні такого дозволу на весь період дії воєнного стану, незалежно від інших підстав, передбачених частиною сьомою статті 118 цього Кодексу.
Суд вважає помилковим посилання позивача на постанови Верховного Суду від 27.02.2018 у справі №545/808/17, від 05.03.2019 у справі №360/2334/17, від 20.01.2021 у справі №360/1590/16-а та від 08.09.2020 у справі №812/1450/17. Ці постанови Верховний Суд ухвалив до 07.04.2022, тобто до дня набрання чинності Законом України від 24 березня 2022 року №2145-IX, яким розділ X «Перехідні положення» Земельного кодексу України доповнено пунктом 27, та вони не містять висновків щодо застосування підпункту 5 пункту 27 цього розділу.
Суд відхиляє твердження позивача про те, що Законом України від 19 жовтня 2022 року №2698-IX безоплатну приватизацію земельних ділянок, на яких розташовані будівлі та споруди приватної власності, відновлено в повному обсязі. Зазначеним Законом підпункт 5 пункту 27 розділу X «Перехідні положення» Земельного кодексу України доповнено другим реченням, яке встановлює виняток із загальної заборони, а не скасовує її. 
Межі цього винятку також висвітлені Верховним Судом та, як встановив суд, до правовідносин у цій справі він не застосовується.
Суд відхиляє доводи позивача про необґрунтованість і невмотивованість оскаржуваного рішення. Рішення від 08.08.2025 №4005-VIII містить як фактичну підставу його прийняття (розгляд клопотання ОСОБА_1 ), так і правову - підпункт 5 пункту 27 розділу X «Перехідні положення» Земельного кодексу України з відтворенням змісту цієї норми, що дало змогу позивачу зрозуміти мотиви відмови й оскаржити рішення до суду, а суду - перевірити його правомірність.
Враховуючи наведене, суд дійшов висновку, що відповідач прийняв оскаржуване рішення на підставі, у межах повноважень та у спосіб, що визначені Конституцією та законами України, а тому позовна вимога про визнання протиправним та скасування рішення Бессарабської селищної ради Болградського району Одеської області від 08.08.2025 №4005-VIII задоволенню не підлягає.
Вимога про зобов`язання відповідача надати позивачу дозвіл на розробку проєкту землеустрою є похідною від вимоги про визнання протиправним та скасування оскаржуваного рішення, а тому за наслідками відмови в задоволенні основної вимоги задоволенню не підлягає.
Суд оцінив усі доводи, що мають істотне значення для вирішення спору, та навів мотиви, з яких дійшов висновків у цій справі, як того вимагає стаття 242 КАС України. Інші доводи учасників справи є тотожними за змістом тим, яким суд надав оцінку в цьому рішенні, а також стосуються обставин, що не входять до предмета доказування у спірних правовідносинах, а тому не спростовують наведених висновків суду.
Враховуючи наведене, суд дійшов висновку, що дії відповідача відповідають вимогам частини другої статті 2 КАС України, а тому позовні вимоги ОСОБА_1 задоволенню не підлягають.
Відповідно до частини першої статті 139 КАС України при задоволенні позову сторони, яка не є суб`єктом владних повноважень, всі судові витрати, які підлягають відшкодуванню або оплаті відповідно до положень цього Кодексу, стягуються за рахунок бюджетних асигнувань суб`єкта владних повноважень, що виступав відповідачем у справі, або якщо відповідачем у справі виступала його посадова чи службова особа. 
У зв`язку з відмовою в задоволенні позову підстав для розподілу судових витрат немає. 
Керуючись статтями 2, 77, 79, 90, 139, 242, 245, 246, 255, 261, 295 КАС України, суд
ВИРІШИВ:
У задоволенні позову ОСОБА_1 до Бессарабської селищної ради Болградського району Одеської області про визнання протиправним та скасування рішення та зобов`язання вчинити певні дії - відмовити повністю.
Рішення суду набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги всіма учасниками справи, якщо апеляційну скаргу не було подано. У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після повернення апеляційної скарги, відмови у відкритті чи закриття апеляційного провадження або прийняття постанови судом апеляційної інстанції за наслідками апеляційного перегляду.
Апеляційна скарга на рішення суду подається до П`ятого апеляційного адміністративного суду протягом тридцяти днів з дня його проголошення. Якщо в судовому засіданні було проголошено скорочене (вступну та резолютивну частини) рішення суду або якщо розгляд справи здійснювався в порядку письмового провадження, зазначений строк обчислюється з дня складення повного судового рішення.

Позивач: ОСОБА_1 , адреса: АДРЕСА_4 , РНОКПП НОМЕР_1 .
Відповідач: Бессарабська селищна рада Болградського району Одеської області, місцезнаходження: вул. Широка, буд.1, сел. Бессарабське, Болградський р-н, Одеська обл., 68500, код ЄДРПОУ 04379226.

Суддя Дмитро БАБЕНКО

.