Справа № 523/18625/25
Провадження №2/523/1867/26
Р І Ш Е Н Н Я
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ
"27" серпня 2026 р. м.Одеса
Пересипський районний суд м. Одеси в складі: 
головуючого судді – Мурманової І.М. 
за участю секретаря судового засідання – Сивак К.С. 
розглянувши у відкритому судовому засіданні в залі суду № 6 в м. Одесі цивільну справу за позовом ОСОБА_1 до Держави України в особі Державної казначейської служби України, Держава Україна в особі Департаменту патрульної поліції Національної поліції України, Департаменту патрульної поліції Національної поліції України, Управління патрульної поліції в Одеській області Департаменту патрульної поліції Національної поліції України, про відшкодування маральної шкоди, завданої незаконними діями, -

ВСТАНОВИВ:
Від імені та в інтересах ОСОБА_1 до Пересипського районного суду м. Одеси з позовним вимогами до Держави України в особі Державної казначейської служби України, Держава Україна в особі Департаменту патрульної поліції Національної поліції України, Департаменту патрульної поліції Національної поліції України, Управління патрульної поліції в Одеській області Департаменту патрульної поліції Національної поліції України, про відшкодування маральної шкоди, завданої незаконними діями звернувся адвокат Байло Євген Сергійович. 
В обґрунтування позовних вимог представник позивача зазначив, що 23.06.2025 року відносно ОСОБА_1 було складено протокол про адміністративне правопорушення серії ГП № 314526 за ознаками правопорушення, передбаченого ст. 185 КУпАП, а також протокол про адміністративне затримання серії АП 318 № 032131. Представник зазначає, що дії правників поліції є протиправними та такими, що порушують не лише положення КУпАП, а й основоположенні права людини та підтверджує, що затримання ОСОБА_1 було незаконним. 
Під час здійснення незаконного затримання співробітниками поліції, до ОСОБА_1 було застосовано фізичну силу із явними ознаками перевищення влади та службових повноважень. Після офіційного затримання та одягнення кайданків ОСОБА_1 намагався зателефонувати до Ради адвокатів Одеської області, щоб повідомити про факт затримання, співробітники поліції навмисно перешкоджали його спробам здійснити дзвінок. До ОСОБА_1 було застосовано фізичну силу. 
З урахуванням викладеного представник позивача просить: стягнути з Державного бюджету України шляхом списання Державною казначейською службою України з Єдиного казначейського рахунку у встановленому законом порядку на користь ОСОБА_1 моральну шкоду в розмірі: 4 000 000 гривень, матеріальну шкоду в розмірі: 23 787, 80 гривень, витрати на правничу допомогу у розмірі: 50 000 гривень, витрати на проведення психологічної експертизи у розмірі: 30 000 грн. 
Після надходження цивільної справи, суддю визначено автоматизованою системою документообігу суду, відповідно до ст.ст. 14, 33 ЦПК України.
Ухвалою суду від 10 вересня 2025 року позовну заяву прийнято до розгляду та призначено слухання справи в судове засідання. 
Ухвалою суду від 22 вересня 2025 було задоволено клопотання позивача про виправлення описки в ухвалі суду про відкриття провадження. 
Не погоджуючись з позовними вимогами 25.09.2026 року (вх. №39512) представник відповідача Департаменту патрульної поліції Ігорь Димон подав відзив на позовну заяву. 
Відповідно до поданого відзиву представник відповідача зазначив, що поліцейським взводу № 1 роти 3 батальйону № 2 полку УПП в Одеській області ДПП сержантом поліції Чухно В.О. 23.06.2025 року було складено протокол про адміністративне правопорушення серії ГП № 314526 за ст. 185 КУпАП відносно ОСОБА_1 . 
Також, 23.06.2025 року поліцейським взводу № 1 роти 3 батальйону № 2 полку УПП в Одеській області ДПП сержантом поліції Чухно В.О. було складено протокол про адміністративне затримання серії АПЗ18 № 032131 відносно ОСОБА_1 . 
Представник зазначає, що правовою підставою відповідальності за відшкодування шкоди, завданої рішеннями, діями чи бездіяльністю органів державної влади, є правопорушення, що включає складові елементи: шкоду, протиправне діяння особи, яка її завдала, причинний зв`язок між ними. 
Щодо підстав складання протоку представник зазначив, що це процесуальна дія суб`єкта владних повноважень, які спрямовані на фіксацію адміністративного правопорушення та відповідно до ст. 251 КУпАП є предметом оцінки суду як доказу вчинення такого правопорушення. 
Сам по собі протокол не є рішенням суб`єкта владних повноважень. Складання протоколу не вказує на фактичну вину особи, протокол є носієм доказової інформації, яка в подальшому може бути використана органом, який здійснює розгляд справи про адміністративне правопорушення. Протокол фіксує обставини та факти виявлених порушень законодавства та не є рішенням, що створює правові наслідки. 
Представник зазначає, що складання протоколу патрульним поліцейським у разі подальшого закриття справи у зв`язку з відсутністю складу адміністративного правопорушення може бути підставою для відшкодування шкоди – лише у тому випадку, якщо закриття справи у зв`язку з відсутністю складу адміністративного правопорушення відбулось через невідповідність протоколу вимогам закону або незаконним діями працівників поліції під час складання протоколу. 
Представник зазначає, що позивачем не зазначено у чому конкретно полягали фізичні, душевні або психічні страждання. 
Щодо розміру моральної шкоди представник зазначив, що позивачем не наведено обґрунтованого розрахунку розміру моральної шкоди та завищено її розмір. 
Надано позивачем таблиця розрахунку щодо необхідності проведення процедур, не підтверджена висновком лікаря, спеціаліста, позивачем не надано рецепту або іншої медичної документації, яка б підтверджували необхідність вчинення тих чи інших дій відносно позивача. 
Щодо ліків, на підтвердження придбання яких, позивачем надано докази, представник відповідача зазначив, що на придбання даних ліків, позивач не надав рецепту або іншої медичної документації, яка підтверджує необхідність придбання таких. 
Щодо стягнення коштів на проведення психологічної експертизи, представник зазначив, що позивач не обґрунтував таких витрат та не надав чеки на підтвердження її оплати. 
Щодо акту судово-медичного дослідження (обстеження) № 852/59 представник зазначив, що лікарем судмедекспертом І.В. Дірі в акті дослідження зроблено наступні висновки: 
У громадянина ОСОБА_1 виявлено наступні тілесні ушкодження: синці на правому та лівому плечі, на правому передпліччі, забій м`яких тканин лівої гомілки – гематома, садно на лівій гомілці. 
Діагноз: Забій грудної клітини не підтверджений об`єктивними клінічними даними. 
Щодо витрати на правничу допомогу, представник зазначив, що такий є занадто завищеним. 
З урахуванням викладеного представник відповідача просить: відмовити в задоволенні позовних вимог в повному обсязі (а.с.3-30 том №2). 
До відзиву на позовну заяву представником відповідача надано: копію висновку службового розслідування; відеозаписи з портативних відеореєстраторів працівників УПП в Одеській області ДПП на 3-х дисках; витяг з ЄДРСР та докази направлення сторонами. 
Також, 30.09.2025 року (вх. №40025) на адресу суду надійшов відзив на позовну заяву за підписом представника відповідача Державної казначейської служби України Майстрової Анни Вікторівни. 
Відповідно до відзиву представник зазначила, що Казначейське обслуговування передбачає: 1) розрахунково-касове обслуговування розпорядників і одержувачів бюджетних коштів, а також інших клієнтів відповідно до законодавства; 2) контроль за здійсненням бюджетних повноважень при зарахуванні надходжень бюджету, реєстрації взятих бюджетних зобов`язань розпорядниками бюджетних коштів та здійсненні платежів за цими зобов`язаннями; 3) ведення бухгалтерського обліку і складання звітності про виконання бюджетів з дотриманням національних положень (стандартів) бухгалтерського обліку в державному секторі та інших нормативно-правових актів Міністерства фінансів України; 4) здійснення інших операцій з бюджетними коштами. Згідно зі статтею 23 Бюджетного кодексу України виплати державних коштів з державного бюджету здійснюються лише за наявності відповідного бюджетного призначення.
Верховний Суд у постанові від 07.09.2022 у справі №641/4272/19, застосовуючи правову позицію Великої Палати Верховного Суду (висловлену у справах №242/4741/16-ц та №641/8857/17), дійшов до висновку, що у спорах про стягнення з держави коштів, зокрема і про стягнення відшкодування завданої шкоди (компенсації), немає необхідності визначати відповідачем ДКС України (Казначейство) або її територіальний орган.
Представник зазначає, що залучення або ж незалучення Казначейства чи його територіальних органів не впливає на правильність визначення належного відповідача у справі, оскільки відповідачем є держава, а не Казначейство чи його територіальний орган. Таку правову позицію викладено в постанові Великої Палати Верховного Суду від 25.03.2020 по справі №641/8857/17.
З урахуванням викладеного представник зазначає, що Казначейство є неналежним відповідачем по справі №523/18625/25. Так, у постанові від 17.04.2018 по справі №523/9076/16 Верховний Суд зазначив, що згідно з вимогами до форми та змісту позовної заяви вона повинна, зокрема, містити ім`я (найменування) відповідача, а також зміст позовних вимог: спосіб (способи) захисту прав або інтересів, передбачений законом або договором, або інший спосіб (способи) захисту прав та інтересів, який не суперечить закону і який позивач просить суд визначити у рішенні; якщо позов подано до кількох відповідачів – зміст позовних вимог щодо кожного з них; виклад обставин, якими позивач обґрунтовує свої вимоги; зазначення доказів, що підтверджують вказані обставини. Відповідач притягається до справи у зв`язку з позовною вимогою, яка пред`являється до нього. 
Визначення відповідачів, предмета та підстав спору є правом позивача. 
Натомість, встановлення належності відповідачів й обґрунтованості позову є обов`язком суду, який виконується під час розгляду справи. З матеріалів позовної заяви встановлено, що жодної вимоги до Казначейства позивачем не висунуто.
У випадку якщо суд все ж дійде висновку про наявність у позивача права на відшкодування моральної та матеріальної шкоди, просить звернути увагу на те, що така шкода має відшкодовуватись на загальних підставах. Шкода, завдана фізичній особі незаконними рішеннями, дією чи бездіяльністю посадової особи органу державної влади при здійсненні нею своїх повноважень, відшкодовується на підставі статей 1173, 1174 ЦК України.
Щодо відшкодування на користь позивача витрат на проведення психологічної експертизи –представник зазначила, що у прохальній частині позовної заяви ОСОБА_1 просить суд стягнути з Державного бюджету України шляхом списання ДКСУ з Єдиного казначейського рахунку в установленому законом порядку на користь ОСОБА_1 витрати на проведення психологічної експертизи у розмірі 30 000,00 грн. 
Так, на підтвердження понесених позивачем витрат до позовної заяви надано: 1) договір про проведення судово-медичного дослідження від 30.06.2025 №852/59, замовником за яким є ОСОБА_1 , а виконавцем Державна спеціалізована установа «Одеське обласне бюро судово-медичної експертизи», вартість послуг за яким становить 18 000,00 грн; 2) копія акту судово-медичного дослідження (обстеження) №852/59 від 30.06.2025; 3) копія квитанції про оплату експертизи, вартість послуг за яким становить 1 022,94 грн.
Отже, позивачем надано докази лише на підтвердження понесених витрат проведення експертного дослідження у розмірі 1 022,94,00 грн, натомість жодних доказів на підтвердження того, що позивачем були понесені витрати на проведення психологічної експертизи у розмірі 30 000,00 грн ОСОБА_1 не надано.
З урахуванням викладеного представник відповідача просить: врахувати при розгляді справи та приєднати даний відзив до матеріалів справи №523/18625/25; відмовити у задоволенні позовних вимог ОСОБА_1 по справі №523/18625/25 у повному обсязі (а.с.122-164 том №2). 
Не погоджуючись з відзивом на позов, на адресу суду надійшла відповідь на відзив за підписом позивача. 
Відповідно до відповіді на відзив, позивач зазначив, що у відзиві відповідач посилається на нібито необґрунтованість позовних вимог, відсутність підстав для відшкодування моральної шкоди та надмірність заявленого розміру такої шкоди. 
З наведеними доводами позивач категорично не погоджуюся, оскільки: 
фактичні обставини інциденту, що мав місце 23.06.2025 року, підтверджуються належними та допустимими доказами, зокрема відеозаписами з бодікамер працівників поліції, медичною документацією та висновками судових експертиз; 
чинне законодавство України, а також практика Європейського суду з прав людини гарантують право особи на відшкодування шкоди, завданої незаконними діями чи бездіяльністю органів державної влади; 
за результатами проведеного службового розслідування самими відповідачами встановлено факти дисциплінарних проступків з боку працівників поліції (зокрема сержанта ОСОБА_2 ), що додатково свідчить про протиправність їхніх дій. 
У відзиві відповідач стверджує, що позовні вимоги у частині відшкодування моральної шкоди в розмірі 4 000 000 грн є «необґрунтованими». 
З такими доводами позивач не погоджується, оскільки відповідно до ч. 2 ст. 23 Цивільного кодексу України, моральна шкода полягає, зокрема, у: фізичному болю та стражданнях, яких фізична особа зазнала у зв`язку з каліцтвом або іншим ушкодженням здоров`я; душевних стражданнях, спричинених протиправною поведінкою щодо неї самої, членів її сім`ї чи близьких родичів; ·душевних стражданнях у зв`язку із знищенням чи пошкодженням її майна; приниженні честі та гідності фізичної особи, а також ділової репутації. 
При цьому жодних «обмежень» у вигляді фіксованих чи максимальних розмірів компенсації моральної шкоди законодавство України не передбачає. 
Розмір відшкодування визначається судом залежно від характеру правопорушення, глибини фізичних та душевних страждань, ступеня вини правопорушника, а також інших істотних обставин справи.
Позивач зазначає, що завдані йому моральні страждання не обмежуються особистим переживанням: протиправні дії працівників поліції призвели до того, що його честь, гідність та ділова репутація були поставлені під сумнів у суспільстві, його було представлено в негативному світлі перед широким колом осіб, фактично — перед усією Україною. 
Це завдало позивачу значних душевних страждань, вплинуло на його соціальне та професійне становище, а також створило постійний психологічний дискомфорт, який не може бути оцінений лише матеріальними мірками. 
Відповідно до ч. 3 ст. 23 ЦК України, при визначенні розміру грошового відшкодування моральної шкоди суд враховує: характер правопорушення, глибину фізичних та душевних страждань, погіршення здібностей потерпілого або позбавлення його можливості їх реалізації, ступінь вини особи, яка завдала шкоди, якщо вина є підставою для відшкодування, а також інші обставини істотного значення, керуючись принципами розумності та справедливості. 
У даному випадку: ·правопорушення мало суспільно-резонансний характер; ·приниження честі та гідності позивача відбувалося публічно, у присутності сторонніх осіб; позивач зазначає, що зазнав фізичного болю, що підтверджується висновками судовомедичних експертиз та медичною документацією; зазнав тривалих психоемоційних страждань; подія набула значного суспільного резонансу: про неї повідомляли засоби масової інформації, проводили інтерв`ю, інформація активно поширювалася у соціальних мережах та телеграм-каналах; ·численні адвокати, правозахисники та представники громадськості публічно висловили підтримку моїм діям як адвоката, наголошуючи на неприпустимості протиправної та принизливої поведінки працівників поліції, що суперечить принципам законності, гарантіям адвокатської діяльності та стандартам прав людини; подія набула широкого суспільного розголосу, що підтверджується активним обговоренням у соціальних мережах, зокрема на платформі Instagram, публікацією відео відомими блогерами, громадськими діячами та політиками, деякі з яких набрали понад мільйон переглядів, що зазначено у позові та підтверджено відповідними документами.
Враховуючи наведене, заявлений розмір моральної шкоди є обґрунтованим, відповідає вимогам розумності і справедливості, передбаченим законодавством, і підлягає стягненню в повному обсязі. 
Щодо не виконання законних вимог поліції, позивач зазначає, що це твердження є безпідставним, оскільки постановою Приморського районного суду м. Одеси від 24.07.2025 у справі № 522/14998/25 провадження щодо притягнення позивача до адміністративної відповідальності за ст. 185 КУпАП було закрито у зв`язку з відсутністю складу правопорушення. 
Таким чином, будь-які вимоги поліцейських щодо нібито «невиконання законних вимог» суд визнав необґрунтованими та протиправними. 
Щодо судових витрат - відповідно до ст. 141 ЦПК України судові витрати покладаються на сторони залежно від результатів розгляду справи: у разі задоволення позову — на відповідача, у разі відмови — на позивача, у разі часткового задоволення — пропорційно до розміру задоволених позовних вимог. 
При визначенні розподілу судових витрат суд враховує, зокрема, пов`язаність витрат із розглядом справи, їх обґрунтованість та пропорційність, поведінку сторін під час провадження та дії щодо досудового врегулювання спору. 
У даному випадку витрати на оплату послуг адвоката в сумі 50 000 грн підтверджуються договором, а витрати на проведення експертизи в сумі 30 000 грн — квитанціями, що підтверджує їх обґрунтованість і необхідність для розгляду справи. 
Крім іншого, відповідач у відзиві намагається применшити значення дисциплінарних проваджень. Однак фактично, згідно з офіційною відповіддю Управління патрульної поліції в Одеській області № 18475-2025 від 04.08.2025, у діях сержанта поліції ОСОБА_2 встановлено дисциплінарний проступок, зокрема непред`явлення службового посвідчення, приниження честі та гідності адвоката та спілкування недержавною мовою.
За результатами службового розслідування до нього застосовано дисциплінарне стягнення у вигляді суворої догани, що підтверджує визнання органом поліції неправомірності дій свого співробітника. 
Наявність двох окремих постанов Одеського апеляційного суду від 07.05.2020 року (справа №523/3080/19) та від 25.06.2024 року (справа №947/29828/23), якими на користь позивача стягнуто компенсацію моральної шкоди, свідчить не про поодинокий випадок, а про системність неправомірних дій та переслідування з боку працівників поліції щодо адвоката Смирнова А.І. 
Позивач зазначає, що це вже третє затримання його працівниками поліції, що фактично перешкоджає його професійній діяльності як адвоката. 
При цьому відповідачі посилаються на суми, які були стягнуті ще у 2016 році, намагаючись применшити сучасний масштаб та наслідки порушень. 
Відповідно до статті 56 Конституції України: кожен має право на відшкодування за рахунок держави чи органів місцевого самоврядування матеріальної та моральної шкоди, завданої незаконними рішеннями, діями чи бездіяльністю органів державної влади, органів місцевого самоврядування, їх посадових і службових осіб при здійсненні ними своїх повноважень. 
За змістом статті 5 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, яка згідно статті 9 Конституції України та статті 10 ЦПК України є частиною національного законодавства та джерелом права, право на свободу та особисту недоторканність має найважливіше значення в «демократичному суспільстві».
Кожен, хто є потерпілим від арешту або затримання, здійсненого всупереч положенням цієї статті, має забезпечене правовою санкцією право на відшкодування. 
На підставі вищевикладеного, позивач просить: врахувати додаткові пояснення по справі: №523/18625/25; позовні вимоги задовольнити у повному обсязі (а.с.207-211 том №2). 
В подальшому, 08.10.025 року (вх. №41377) на адресу суду надійшли заперечення на позов за підписом представника відповідача Департаменту Патрульної поліції, згідно яких представник зазначив, що складання протоколу є процесуальними діями суб`єкта владних повноважень, які спрямовані на фіксацію адміністративного правопорушення. 
А тому, наявність чи відсутність вини особи встановлюється лише під час здійснення провадження у справі про адміністративне правопорушення, а не під час складання протоколу. 
Обов`язок доказування наявності шкоди та обґрунтування її розміру покладено на позивача. 
Позивачем не зазначено в чому саме конкретно полягали його фізичні, душевні або психічні страждання. Відповідно до принципу розумності та справедливості та співмірності, визначений розмір моральної шкоди не відповідає таким принципам. 
Розмір моральної шкоди не повинен призводи до безпідставного збагачення. 
З урахуванням викладеного представник відповідача просить відмовити в задоволенні позову (а.с.214-231 том №2). 
На адресу суду 09.10.2025 року (вх. №41680) за підписом позивача надійшло клопотання про долучення до матеріалів справи доказів, а саме копію висновку експерта копії чеків та квитанції, копію консультаційного висновку (а.с.234-252 том №2).
Також, на адресу суду 22.10.2025 року (вх. №43815) надійшли письмові заперечення на подане клопотання про приєднання доказів. 
В обґрунтування поданого клопотання представник відповідача зазначив, що останнє містить спеціальні дослідження за 2023 рік. А тому не має жодного відношення до обставин події, що мали місце 2025 року, і не можуть бути використані в якості доказів. 
Щодо наданих чеків на придбання ліків, представник зазначає, що позивач не надає лікарського рецепту на необхідність придбання ліків, деякі ліки взагалі призначаються жінкам, інші при серцево судинній недостатності. 
З урахуванням викладеного просить відмовити в задоволенні позову (а.с.26-29 том №3). 
В подальшому, 07.11.2025 року (вх. №47203) на адресу суду надійшла заява за підписом позивача, згідно якої останній зазначив, що відносно нього, адвоката Смирнова Андрія Ігоровича, п`ять працівників поліції вчинили тяжкі злочини, а саме: ч. 2 ст. 365 КК України — перевищення влади або службових повноважень працівником правоохоронного органу, вчинене із застосуванням насильства; ч. 2 ст. 397 КК України — втручання в діяльність захисника чи представника особи, поєднане з насильством або погрозою його застосування; ч. 2 ст. 398 КК України — погроза або насильство щодо захисника у зв`язку з його професійною діяльністю. 
За наведеними фактами відкрито кримінальне провадження та готується повідомлення про підозру. 
Неправомірні дії працівників поліції — ОСОБА_3 , ОСОБА_4 , ОСОБА_5 , ОСОБА_6 та ОСОБА_2 — були спрямовані на приниження честі, гідності та дискредитацію інституту адвокатури. 
Зазначає, що його били та катували у кайданках на очах у людей, супроводжуючи це образами й погрозами на кшталт: «ти — ніхто», «тебе позбавлять свідоцтва» тощо. 
Під час проведення обшуку було повністю проігноровано спеціальні гарантії адвокатської діяльності: обшук проведено в кайданках; без участі представника Ради адвокатів; без свідків; без надання можливості скористатися правовою допомогою.
Незважаючи на багаторазові (понад 10) вимоги викликати представника Ради адвокатів, поліцейські цинічно ігнорували ці прохання, відверто знущаючись: «викликаємо, почекай», «не на часі» тощо. 
Зазначені події відбувалися публічно, і їх бачила вся Україна. 
Відеозаписи інциденту набрали мільйони переглядів у соціальних мережах, були поширені журналістами та блогерами. 
На відео зафіксовано, як поліцейські обговорюють необхідність сфабрикувати матеріали справи, зокрема: «скласти хуліганку, щоб підкріпити 185». 
Такі дії є ганьбою для поліції Одеси та її керівництва, які допустили системне приниження прав людини й професійної честі адвоката. 
Того дня правоохоронці порушили всі можливі процесуальні норми та гарантії адвокатської діяльності. Репутацію адвоката фактично було знищено. 
У публічному просторі з`явилися сотні коментарів із відчаєм і недовірою до держави: «у такій країні жити неможливо», «б`ють навіть адвокатів у кайданках». 
Цей випадок став символом безкарності та деградації системи правопорядку, коли захисника прав людини катують у відділі поліції. 
Позивач зазначив, що він публічно інформуватиме суспільство про ці події та про розмір моральної шкоди, яка буде стягнута внаслідок катувань та побиття у кайданках його як адвоката. 
Зазначив, що відповідно до статті 56 Конституції України, кожен має право на відшкодування за рахунок держави чи органів місцевого самоврядування матеріальної та моральної шкоди, завданої незаконними рішеннями, діями чи бездіяльністю органів державної влади, органів місцевого самоврядування, їх посадових і службових осіб при здійсненні ними своїх повноважень. 
На підставі вищевикладеного, просить: врахувати додаткові пояснення по справі; забезпечити справедливу сатисфакцію та компенсацію моральної шкоди, завданої незаконними діями працівників поліції; позовні вимоги задовольнити у повному обсязі (а.с.32-34 том №3). 
В подальшому, на адресу суду за підписом представника відповідача надійшли заперечення на заяву позивача від 07.11.2025 року (а.с.45-61 том №3).
Також, на адресу суду 26.12.2025 року (вх. №56092) надійшло клопотання за підписом позивача про долучення до матеріалів справи доказів, а саме: копію відповіді від Ради адвокатів Одеської області, копію психіатричного призначення, копію консультованого висновку спеціалістів, копії чеків та квитанцій (а.с.75-84 том №3). 
Також, 02.12.2026 року (вх. №52) на адресу суду надійшло заперечення на клопотання позивача від 25.12.2025 року (а.с.87-92 Том №3). 
В подальшому, на адресу суду 12.05.2026 року (вх. №22486) надійшло клопотання позивача про долучення доказів, а саме відеозаписів з боді камер (а.с.130-139 том № 3). 
Також, 21.07.2026 року (вх. № 36066) за підписом позивача надійшло клопотання про приєднання до матеріалів справи копії клінічної оцінки від 09.07.2026 року та копії чеків (а.с.162-173 том № 3). 
В судове засідання призначене на 27 серпня 2026 року сторони до суду не з`явились, про час та місце слухання справи повідомлені. 
На адресу суду 03.08.2026 року (вх. №38300) надійшло клопотання за підписом позивача про можливість розгляду справи за відсутності сторони позивача, відповідно до якого позивач зазначив, що позовні вимоги підтримує в повному обсязі та просить їх задовольнити (а.с.196 том №3). 
Також, на адресу суду 03.08.2026 року (вх. № 38261) за підписом представника відповідача департаменту патрульної поліції Є.А. Некришева надійшло клопотання про слухання справи за відсутності представника відповідача, відповідно до якого представник також зазначив, що просить відмовити в задоволені позову (а.с.197-198 том № 3). 
Інші учасники провадження до суду не з`явились, про час та місце слухання справи повідомлені, про причини не явки суду не повідомили. 
З урахуванням викладеного та відповідно до поданих заяв позивача та представника відповідача, суд дійшов висновку щодо можливості розгляду справи у відсутність сторін, підстав для відкладення слухання справи не встановлено. 
Згідно положень ч. 3 ст. 211 ЦПК України учасник справи має право заявити клопотання про розгляд справи за його відсутності.
Таким чином, з урахуванням наданих сторонами у справі заяв про можливість розгляду справи за їх відсутності, суд дійшов висновку щодо можливості розгляду справи. 
Дослідивши матеріали справи, заяву позивача про підтримку позовних вимог, представника відповідача про не визнання позову, оцінивши надані сторонами докази на підтвердження та спростування обставин справи, перевіривши матеріали справи, суд дійшов наступних висновків. 
Статтею 4 ЦПК України передбачено, що кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи законних інтересів.
Відповідно до ст. 13 ЦПК України, суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках. Збирання доказів у цивільних справах не є обов`язком суду, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Суд має право збирати докази, що стосуються предмета спору, з власної ініціативи лише у випадках, коли це необхідно для захисту малолітніх чи неповнолітніх осіб або осіб, які визнані судом недієздатними чи дієздатність яких обмежена, а також в інших випадках, передбачених цим Кодексом. Учасник справи розпоряджається своїми правами щодо предмета спору на власний розсуд. Таке право мають також особи, в інтересах яких заявлено вимоги, за винятком тих осіб, які не мають процесуальної дієздатності.
Так, звертаючись до суду з позовом про стягнення моральної та матеріальної шкоди позивач зазначив, що він, як адвокат, який 23.06.2025 року надав професійну допомогу клієнту, був неправомірно затриманий працівниками поліції, під час виконання професійного обов`язку зазнав вербального тиску, безпідставних звинувачень, погроз, фізичного впливу, приниження честі ті гідності. 
Судом досліджуються надані стороною позивача документи. 
Так, відповідно до протоколу АП318 №032131 про адміністративне затримання за ст. 262 КУпАП встановлено, що 23.06.2025 року ОСОБА_1 1994р.н. був доставлений у приміщення ВП2 ОРУП 1 ГУНП в Одеській області о 22 год. 00 хв. у зв`язку з вчиненням правопорушення, передбаченого ст. 185 КУпАП для припинення правопорушення та складання протоколу (а.с.49, том № 1). 
Також, встановлено, що 23.06.2025 року відносно ОСОБА_1 було складено протокол про адміністративне правопорушення за ст. 185 КУпАП, згідно якого зазначено, що ОСОБА_1 в АДРЕСА_1 о 21 год. (хв) не виконав вимоги працівників поліції тримати визначену відстань та не показував свої документи на вимогу (а.с.49 зв., том № 1) . 
Так, відповідно до постанови Приморського районного суду м. Одеси від 24.07.2025 року (справа №522/14998/25) провадження у справі відносно ОСОБА_1 за ст. 185 КУпАП – закрито на підставі п.1 ч. 1 ст. 247 КУпАП у зв`язку з відсутністю в його діях складу адміністративного правопорушення, передбаченого ст. 185 КУпАП. 
Так, згідно постанови суддею зазначено наступне: «… при розгляді цієї справи судом встановлено, що у протоколі про адміністративне правопорушення серії ГП №314526 від 23.06.2025 року відносно ОСОБА_1 не конкретизовано суть правопорушення, а саме не зазначено яким нормативним актом передбачена законність вимоги поліцейського при виконанні ним службових обов`язків, які саме документи мав надати ОСОБА_1 поліцейському, так само як не вказано яке правопорушення вчинив ОСОБА_1 , у зв`язку із чим йому висувалась вимога поліцейського і як саме притягуваний не реагував на вимогу працівника поліції, та в чому конкретно полягала злісна непокора ОСОБА_1 такій вимозі, що в свою чергу є складовою об`єктивної сторони адміністративного правопорушення, передбаченого ст. 185 КУпАП.
Окрім того, наявний в матеріалах справи відеозапис з бодікамер співробітників поліції не підтверджує фактів викладених у протоколі про адміністративне правопорушення серії ГП №314526 від 23.06.2025 року.
Таким чином, вищевказані обставини свідчать про те, що уповноважена особа, яка склала протокол про адміністративне правопорушення серії ГП №314526 від 23.06.2025 року, не в повній мірі виклала суть адміністративного правопорушення, передбаченого ст. 185 КУпАП, оскільки фабула даного правопорушення не конкретизована, не розкрито її зміст в повному обсязі, фактично відсутній виклад саме злісної непокори законному розпорядженню працівника поліції при виконанні ним службових обов`язків.» (а.с.102-103 том №1). 
Згідно положення ч. 4 ст. 82 ЦПК України - обставини, встановлені рішенням суду у господарській, цивільній або адміністративній справі, що набрало законної сили, не доказуються при розгляді іншої справи, у якій беруть участь ті самі особи або особа, щодо якої встановлено ці обставини, якщо інше не встановлено законом.
На підтвердження факту застосування фізичної сили до позивача, останнім надано кольорові фотографії на яких ОСОБА_1 демонструє сліди від причинених тілесних ушкоджень (а.с.46-47 том №1). 
Відповідно до акту судово-медичного дослідження (обстеження) від 30.06.2025 року (б/н) – закінчено 02.07.2025 року, встановлено, що медичне обстеження було проведено відповідно до обстеження ОСОБА_1 . 
Обставини справи: зі слів: 23.06.2025 року близько 21:30 год. троє людей у форменому одягу, заламавши руки за спину, утримуючи в такому положенні, поклали обстежуваного обличчям до багажника автомобіля, один із них наносив удари ногою в ділянку лівої гомілки, після чого надягнули кайданки. У відділенні поліції штовхали в ділянку грудної клітки. Не падав, свідомість не втрачав. Нудоти, блювоти не було. Був оглянутий лікарями швидкої медичної допомоги, за медичною допомогою звертався до сімейного лікаря, у поліклініку за місцем проживання. в минулому черепно-мозкові травми не заперечував.
Скарги: на біль в ділянці грудної клітини по центру, біль в правій кістці, лівому гомілково-ступеневому суглобі. 
Діагноз: основний Травма опорно-рухової системи БДУ МКХ-10 АМ: S20.2 Забій грудної клітки
Супутній: S16 – синяк/забій МЛХ -10 S80.81 Садно на гомілці
Дії/послуги: 
L45 нагляд/навчання/консультація/дієта
L50 призначення ліків/ін`єкції 
L58 Психотерапія 
Із наданого експерту консультаційного висновку спеціаліста КНП «МКЛ №11» ОМР від 24.06.2025 року відомо: ОСОБА_1 був консультований хірургом: «скарги на біль в грудній клітці, важкість дихання та біль в лівій гомілці. Локально: н/З гомілки червона, набрякла, болісна при пальпації та спостерігається флюктуація, пр. пункції отримано кров – гематома розмірами 20/10 см, від запропонованого оперативного втручання – відмовляється, а саме: розтин та дренування гематоми. 
Із наданого експерту копії консультаційного висновку спеціаліста КНП «МКЛ № 11» ОМР від 25.06.2025 р. відомо, що ОСОБА_1 був консультований дермато-венерологом: «На момент огляду на шкірі лівої гомілки почервоніння, набряк, припухлість, участки ущільнення під шкірою. Анамнез захворювання: удар в область лівої гомілки 2 дня тому. Висновок спеціаліста (встановлений діагноз): забій м`яких тканин лівої гомілки. Рекомендовано: консультація лікаря хірурга, судинного хірурга». 
Із наданої експерту копії картки виїзду медичної допомоги №745 А КНП «ООЦЕМД і МК» ООР на гр. ОСОБА_1 відомо: «Скарги: біль в ділянці лівого плечевого суглобу, обмеження рухів. Біль посилюється при спробі фізичної активності. Зі слів пацієнта, травма отримана внаслідок побиття поліцейським. 
Об`єктивні дані: загальний стан середній. Свідомість ясна. За ШКГ 15 б. Поведінка – спокійний. Положення – активне. Зів чистий. Температура 36.6 С. шкіра звичайна, суха, тепла. АТ 130/80 мм рт.ст. Пульс 68 уд/хв. Тони серця ритмічні, ясні. ЧД 98%. Живіт приймає участь в акті дихання, м`який, безболісний. Печінка – нижній край щодо реберної дуги не виступає. Перистальтика – так. Симптоми подразнення очеревини – ні. Діурез, випорожнення зі слів – норма. 
Невралгічний статус: зіниці – норма, анізокорія – D=S. Реакція на світло – так. Очні яблука відведені – ні. Ністагм – ні. Мова збережена. Ковтання вільне. Обличчя симетричне, носо-губна складка не згладжена. Девіації язика не має. Прикушення язика – ні. Тонус м`язів D=S. Патологічних рефлексів, менінгеальних ознак, плегії, паралічів немає. 
При папальпації плечевого суглоба патологічної рухливості, крепітації не виявлено. Надана допомога: огляд; надані рекомендації. 
Попередній діагноз: «Забій лівого суглоба». 
Висновок підписано лікарем-судмедекспертом ОСОБА_7 (а.с.53-54 том №1). 
Щодо оплати послуг з проведення експертизи, встановлено, що відповідно до договору на проведення судово-медичного дослідження № 852/59 від 30.06.2025 року, згідно з розрахунком послуг (код 043) вартість послуг становить – 1 022, 94 гривні (а.с.55 зв. том № 1). 
Судом досліджується висновок службового розслідування (проведеного відповідно до наказу УПП в Одеській області ДПП від 27.06.2025 року № 437). 
До УПП в Одеській області ДПП від 24.06.2025 року за С-1852 надійшло звернення ОСОБА_1 щодо можливих неправомірних дій, на думку заявника, дій окремих працівників УПП в Одеській області ДПП під час подій, що мали місце 23.06.2025 року. 
За результатами висновку встановлено наступне: 
За вчинення дисциплінарного проступку, що виразився у порушенні вимог пунктів 1, 2 частини першої та третьої статті 18 Закону України «Про Національну поліцію», пунктів 1, 6, 7 частини третьої статті 1 Дисциплінарного статуту, пункту 12 частини першої статті 23 Закону України «Про адвокатуру та адвокатську діяльність», пункту 8 частини першої статті 9 Закону України «Пре забезпечення функціонування української мови як державної», статті 261 КУпАП, частини другої статті 264, частини першої статті 256 КУпАП, пунктів 7,8, 9, пункту 11 та абзацу четвертого пункту 12 розділу III Інструкції з оформлення матеріалів про адміністративне правопорушення в органах поліції, затвердженою наказом МВС України від 06 листопада 2015 року № 1376, підпунктів 2.1.2., 2.2.5, 2.2.12, 2.2.26 пункту 2.2 розділу II посадової інструкції для поліцейського УПП в Одеській області ДПП, затвердженої наказом Департаменту патрульної поліції від 10.06.2025 № 1917, на підставі пункту З частини третьої статті 13 Дисциплінарного статуту, до поліцейського взводу № 1 роти № 3 батальйону № 2 полку УПП в Одеській області ДПП сержанта поліції ОСОБА_2 застосувати дисціплінарне стягнення у вигляді суворої догани.
За вчинення дисциплінарного проступку, що виразився у порушенні вимог пунктів 1, 2 частини першої статті 18 Закону України «Про Національну поліцію», пункту 1 частини третьої статті 1 та пункту 7 частини першої статті З Дисциплінарного статуту, підпунктів 2.2.1, 2.2.4 пункту 2.2 розділу II посадової інструкції командира роти УПП в Одеській області ДПП, затвердженої наказом Департаменту патрульної поліції від 10.06.2025 № 1917, на підставі частини одинадцятої статті 19 Дисциплінарного статуту т.в.о. командира роти № З батальйону № 2 полку УПП в Одеській області ДПП старшого лейтенанта поліції ОСОБА_5 попередити про необхідність дотримання службової дисципліни.
За вчинення дисциплінарного проступку, що виразився у порушенні вимог пунктів 1, 2 частини першої статті 18 Закону України «Про Національну поліцію», пункту 1 частини третьої статті 1 частини першої статті З Дисциплінарного статуту, підпунктів 2.1.2., 2.2.5, 2.2.12, 2.2.26 пункту 2.2 розділу II посадової інструкції для поліцейського УПП в Одеській області ДПП, затвердженої наказом Департаменту патрульної поліції від 10.06.2025 № 1917, на підставі частини одинадцятої статті 19 Дисциплінарного статуту, поліцейського взводу № 2 роти № 3 батальйону № 2 полку УПП в Одеській області ДПП рядового поліції ОСОБА_6 попередити про необхідність дотримання службової дисципліни.
За вчинення дисциплінарного проступку, що виразився у порушенні вимог пунктів 1, 2 частини першої статті 18 Закону України «Про Національну поліцію», пункту 1 частини третьої статті 1 частини першої статті Дисциплінарного статуту, підпунктів 2.1.2., 2.2.5, 2.2.12, 2.2.26 пункту 2.2 розділу II посадової інструкції для інспектора УПП в Одеській області ДПП затвердженої наказом Департаменту патрульної поліції від 10.06.2025 № 1917 на підставі частини одинадцятої статті 19 Дисциплінарного статуту, інспекторі взводу № 2 роти № 3 батальйону № 2 полку УПП в Одеській області ДПП майорі поліції ОСОБА_3 попередити про необхідність дотримання службової дисципліни.
Дії інспектора взводу № 1 роти № 3 батальйону № 2 полку УПП в Одеській області ДПП старшого лейтенанта поліції ОСОБА_4 визнати такими, що не містять ознак дисциплінарного проступку.
Копію висновку службового розслідування направити до Другого слідчого відділу (з дислокацією у м. Одесі) ТУ ДБР у м. Миколаєві:
для долучення до матеріалів кримінального провадження ЄРДР № 62025150020002807 від 10.07.2025;
для надання оцінки діям поліцейських за фактом можливого отримання ОСОБА_8 тілесних ушкоджень унаслідок застосування працівниками поліції 23.06.2025 до нього заходів примусу.
Про недотримання вимог Закону України «Про забезпечення функціонування української мови як державної», проінформувати Уповноваженого із захисту державної мови.
Звернути увагу командира полку УПП в Одеській області ДПП полковника поліції Володимира Архангельського на недостатню організацію контролю та вимогливості до підлеглих в частині зміцнення дисципліни та законності в очолюваному підрозділі, довести особовому складу обставини розслідуваної події та вжити наступних заходів:
наголосити підлеглим про обов`язковість та безумовність дотримання вимог чинного законодавства під час виконання службових обов`язків, зокрема вимог Дисциплінарного статуту, Закону України «Про забезпечення функціонування української мови як державної»;
націлити керівний склад батальйонів, рот щодо необхідності здійснення контролю за дотриманням підлеглими вимог КУпАП та Інструкції з оформлення матеріалів про адміністративне правопорушення в органах поліції, затвердженою наказом МВС України від 06 листопада 2015 року № 1376 під час оформленні матеріалів про адміністративне правопорушення та здійсненні адміністративного затримання;
організувати проведення з особовим складом додаткового навчання з питань гарантій адвокатської діяльності, визначених у статті 23 Закону України адвокатуру та адвокатську діяльність».
Відповідно до пунктів 1 та 3 розділу VIII Порядку проведення службових розслідувань у Національній поліції України, затверджених наказом Міністерства внутрішніх справ України від 07 листопада 2018 року № 893, зареєстрованим у Міністерстві юстиції України від 28 листопада 2018 року № 1355/32807, передати матеріали службового розслідування до відділу документального забезпечення УПП в Одеській області ДПП для зберігання, а копію висновку службового розслідування до відділу кадрового забезпечення УПП в Одеській області ДПП для долучення до особових справ працівників УПП в Одеській області ДПП, до яких вживаються заходи дисциплінарного впливу. 
Висновок службового розслідування підписано, головою комісії та членами комісії (а.с.45-120 том №2). 
Таким чином, з досліджених судом документів встановлено, що адміністративне затримання та подальше складання протоколу про адміністративне правопорушення щодо ОСОБА_1 були вчинені працівниками поліції з порушенням, як наслідок адміністративна справи за ст. 185 КУпАП закрита за відсутності складу та події адміністративного правопорушення. 
Щодо підстав затримання та порушенням працівниками поліції порядку затримання та функціональних обов`язків під час затримання, встановлено, що за результатами службового розслідування таким працівникам, як сержанту ОСОБА_2 винесено сувору догану, лейтенанту поліції ОСОБА_5 рядовій поліції ОСОБА_6 та майору поліції ОСОБА_3 винесено попередження про дотримання службової дисципліни. 
Також, відповідно до листа Ради адвокатів Одеської області від 25.12.2025 року встановлено, що жодних офіційних повідомлень про затримання адвоката Смирнова А.І. від органів НП чи інших правоохоронних органів до Ради адвокатів Одеської області не надходило (а.с.78 том №3). 
Щодо визначення розміру моральної шкоди позивач надав суду висновок експерта №11/25 складений 22.08.2025 року, згідно якого встановлено наступне: у ОСОБА_1 рівень інтелекту - вище середньої норми для його вікової групи. Методики, спрямовані на дослідження особистості випробуваного, виявили прагнення слідувати нормам, прийнятим в суспільстві. Психологічне дослідження виявило у випробуваного наполегливість в досягненні поставлених цілей, орієнтацію на реальні результати, високу емоційну ригідність, фіксованість на негативних переживаннях. Подібного типу особи характеризуються низькою здатністю до витіснення і підвищеною увагою до негативних сигналів.
Події 23.06.2025 року (зокрема затримання, фізичне насильство, приниження, погрози вчинені працівниками Управління патрульної поліції в Одеській області Департаменту патрульної поліції Національної поліції України) є психотравмувальними для ОСОБА_1 ІНФОРМАЦІЯ_1 , йому завдані психологічні страждання моральна шкода.
У ОСОБА_1 , на момент проведення експертизи, є зміни в емоційному стані, індивідуально-психологічних проявах, які перешкоджають його активному соціальному та професійному функціонуванню, як особистості, включаючи симптоми тривожності. Визначення посттравматичного стресового розладу не входить в кваліфікацію судового експерта-психолога.
Розмір компенсації за завдану моральну шкоду ОСОБА_1 у зв`язку з подіями 23.06.2025 року (зокрема затримання, фізичне насильство, приниження, погрози вчинені працівниками Управління патрульної поліції в Одеській області менту патрульної поліції Національної поліції України) станом на день звернення до експетерта відповідає заявленим вимогам та становить 4 000000 (чотири мільйони) грн.
Для визначення розміру моральної шкоди перед експертом були поставлені наступні питання. 
Які індивідуально-психологічні особливості має ОСОБА_1 ?
Чи мали події 23.06.2025 року (зокрема затримання, фізичне насильство, приниження, погрози вчинені працівниками Управління патрульної поліції в Одеській області Департаменту патрульної поліції Національної поліції України) психотравмуючий вплив на ОСОБА_1 ІНФОРМАЦІЯ_1 .?
Чи є у ОСОБА_1 на момент проведення експертизи емоційні зміни, включаючи симптоми посттравматичного стресового розладу або тривожності?
Чи перешкоджають встановлені зміни його активному соціальному та професійному функціонуванню?
Чи можуть зазначені події бути причиною моральної шкоди, психологічного страждання, емоційної дестабілізації?
Якщо встановлено наявність моральної шкоди — який розмір її грошової компенсації є обґрунтованим?
Так, відповідно до таблиці наведеної психологом встановлено, що для відновлення емоційного стану після незаконного затримання необхідно: 
психологічна допомога – сеанс з психологом для відновлення емоційного стану 2 рази на тиждень 1 рік (100 сеансів) по 1 200 грн= 120 000 грн. 
психотерапія – 2 роки по 2 рази на тиждень 524 000 грн 
медикаменти – антидепресанти, знеболювальні, ноотропи (12 міс) - 36 000грн 
медична допомога після побиття – консультації, аналізи, лікування забоїв та гематом – 10 000 грн. 
йога/масаж/тілесно-орієнтована терапія – для зняття хронічної м`язової напруги, тривожності, нормалізації тиску – 110 000 грн. 
приниження честі, гідності репутації – приниження публічно під час виконання професійних обов`язків. Фрази: «ти –ніхто», відійди, може хочеш вкрасти зброю», «тебе позбавлять ліцензії» супровід у кайданках, поширення в ЗМІ – 1 000 000 грн. 
фізичний біль і страждання – заломлювання рук, удари, утримання грудьми до авто, синці, болі при диханні та ходьбі. Стан підтверджено експертизою та зверненнями до ЕМД – 200 000 грн. 
порушення прав адвоката – незаконне затримання, перешкоджання діяльності, погрози, ігнорування права на повідомлення РА, вилучення, відмова у дзвінку – 1 000 000 грн. 
репутаційна шкода – публічне обговорення, поширення відео, телеграм-канали, ЗМІ. Порушення авторитету в очах клієнтів, колег, громадськості – 500 000 грн. 
судова практика (підсилюючий фактор) – два судові рішення про стягнення моральної шкоди у зв`язку з діями поліцейських – не оцінюється окремо, але враховується при загальній сумі
інше – витрати на інформаційних захист (репутаційний менеджмент), зниження професійної активності, витрати на незалежні експертизи, відеофіксацію, друк доказової бази, витрати на юридичне супроводжування справи – 500 000 гривень (а.с.70-79 том №1). 
Отже, з огляду на дослідження викладені у висновку експерта, судом встановлено, що моральну шкоду в розмірі: 4 000 000 гривень, позивачем обґрунтовано відповідно до наданого висновку. 
Щодо витрат пов`язаних з відшкодуванням матеріальної шкоди, судом не приймається до уваги та не досліджується доказ, а саме: замовлення№1000088516713 від 11.07.2025 року (а.с.57 том №1) щодо здачі аналізів в лабораторії СМАРТЛАБ, оскільки, подія з приводу якої позивач звернувся до суду відбулась 23.06.2025 року, тобто на момент здачі аналізів минуло 20 днів, а тому дані докази суд не пов`язує з причинно-наслідковим зв`язком щодо події, яка відбулась 23.06.2025 року.
Також, судом не приймаються до уваги та не досліджуються квитанції (а.с.57 - зв. 60 том № 1), окрім квитанції на аркуші справи 59 том №1 – оплата вартості експертизи, оскільки, надані квитанції не підтвердженні лікарським призначенням. 
Крім іншого, суд зазначає, що відповідно до консультативного висновку спеціаліста від 29.06.2025 року ОСОБА_1 встановлено діагноз: 
Хронічний больовий соматофорний розлад 
Легкі тілесні ушкодження (садна, забої, гематоми, отримані 23.06.2026 року під час затримання, із подальшим загостренням психосоматичної симптоматики. 
Супутні: хвороба Шойєрмана-Мау, остеохондроз, грижі міжхребцевихх дисків, протрузія, вузли Шморля. 
Призначене лікування з 03.07.2025 року 
Duloxetinum 
Pregabalinum 
Mirtazapium (за потреби) 
Etifoxinum (за потреби) 
Ibuprofenum (за потреби) (а.с.41-42 том № 1) 
З даного приводу суд зазначає, що позивачем не надано суду доказів у вигляді квитанцій або товарних чеків на придбання вищевказаних медичних препаратів, крім іншого, деякі з них мають призначення за потреби. 
Крім іншого, суд зазначає, що не приймає до уваги надані позивачем консультаційні висновки спеціалістів (а.с.238) та квитанції до них (а.с.239-245 том №2) та консультаційний висновок спеціаліста від 22.12.2025 року (а.с.82-84 том №3), оскільки останні складені за діагнозом супутніх хвороб, тобто є такими, що не мать прямого відношення до обставин подій, які відбулись 23.06.2025 року. 
Також, судом не приймається до уваги рахунок на оплату № 00001 від 19.12.2025 року на сумі 1 000 грн. до консультаційного висновку спеціаліста від 22.12.2025 року, оскільки дане обстеження не є таким, що пов`язано з дослідженням синців та садин, які були отримано при подіях 23.06.2025 року, які детально зокрема описані в акті судово-медичного обстеження від 30.06.2025 року (а.с.53-54 том №1). 
Отже, суд зазначає, що матеріалами справи підтверджено витрати на проведення судово-медичного дослідження №852/59 ід 30.06.2025 року в сумі: 1 022, 94 гривні, що підтверджено актом виконаних робіт (а.с.56 та зв. том №1). 
Щодо психіатричного призначення за клінічною оцінкою від 09.07.2026 року (а.с.166-167 том №3) а саме: дулоксетин, пребагалн, етіфоксин, міртазапін, суд зазнчаає, що позивачем не надано доказів не придбання вищевказаних медичних препаратів. 
Також, судом не приймається до уваги оплата послуги з КТ головного мозку від 15.06.2026 року в сумі 4 900 гривень (а.с.170 том №3), оскільки при первинному огляді не було встановлено спричинення побоїв в область голови. 
Відтак, бажання пацієнта пройти повне обстеження, зокрема КТ головного мозку не має відношення до відшкодування шкоди внаслідок подій, що відбулись 23.06.2025 року. 
Вирішуючи позовні вимоги суд виходить з наступного. 
Відповідно до ч. 1 ст. 2 ЦПК України, завданням цивільного судочинства є справедливий, неупереджений та своєчасний розгляд і вирішення цивільних справ з метою ефективного захисту порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб, інтересів держави.
Згідно зі ст. 5 ЦПК України, здійснюючи правосуддя, суд захищає права, свободи та інтереси фізичних осіб, права та інтереси юридичних осіб, державні та суспільні інтереси у спосіб, визначений законом або договором.
Відповідно до ст. 12 ЦПК України, цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін. Учасники справи мають рівні права щодо здійснення всіх процесуальних прав та обов`язків, передбачених законом. Кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом.
Згідно зі статтею 56 Конституції України, кожен має право на відшкодування за рахунок держави чи органів місцевого самоврядування матеріальної та моральної шкоди, завданої незаконними рішеннями, діями чи бездіяльністю органів державної влади, органів місцевого самоврядування, їх посадових і службових осіб при здійсненні ними своїх повноважень.
Відповідно до частин першої та другої статті 16 ЦК України кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу. Способами захисту цивільних прав та інтересів можуть бути, зокрема, відшкодування моральної (немайнової) шкоди.
Стаття 23 ЦК України передбачає право особи на відшкодування моральної шкоди, завданої внаслідок порушення її прав, яка полягає, зокрема, у душевних стражданнях, яких фізична особа зазнала у зв`язку з протиправною поведінкою щодо неї самої, членів її сім`ї чи близьких родичів.
Загальні підстави відповідальності за завдану моральну шкоду передбачені статтею 1167 ЦК України, відповідно до якої шкода, завдана фізичній або юридичній особі неправомірними рішеннями, діями чи бездіяльністю, відшкодовується особою, яка її завдала, за наявності вини.
Статті 1173, 1174 ЦК України є спеціальними і передбачають певні особливості відповідальності за шкоду, завдану органами державної влади чи місцевого самоврядування та їх посадовими особами, які є відмінними від загальних підстав деліктної відповідальності.
Шкода, завдана фізичній або юридичній особі незаконними рішеннями, дією чи бездіяльністю органу державної влади, органу влади Автономної Республіки Крим або органу місцевого самоврядування при здійсненні ними своїх повноважень, відшкодовується державою, Автономною Республікою Крим або органом місцевого самоврядування незалежно від вини цих органів (частина перша статті 1173 ЦК України).
Шкода, завдана фізичній або юридичній особі незаконними рішеннями, діями чи бездіяльністю посадової або службової особи органу державної влади, органу влади Автономної Республіки Крим або органу місцевого самоврядування при здійсненні нею своїх повноважень, відшкодовується державою, Автономною Республікою Крим або органом місцевого самоврядування незалежно від вини цієї особи (частина перша статті 1174 ЦК України).
Наведеними правовими нормами передбачено, що для покладення відповідальності за дії посадових осіб та органів державної влади чи місцевого самоврядування наявність їх вини не є обов`язковою. Проте цими приписами встановлена обов`язковість інших трьох елементів складу цивільного правопорушення, встановлення яких є необхідним для покладення відповідальності за завдану шкоду на державу, Автономну Республіку Крим або орган місцевого самоврядування.
Усталеним у доктрині цивільного права та національній судові практиці є підхід, за якого для покладення відповідальності на державу за дії (бездіяльність) посадових осіб органів державної влади (тут і далі - йдеться також й про органи місцевого самоврядування, про що не зазначається з огляду на обставини цієї справи) у виді відшкодування шкоди має бути встановлено наявність одночасно трьох умов: неправомірність (протиправність) дії посадових або службових осіб державного органу; шкода; причинно-наслідковий зв`язок між неправомірними діями і заподіяною шкодою. Тягар доведення наявності цих умов покладається на позивача, який звертається з позовом про відшкодування шкоди на підставі статей 1173, 1174 ЦК України (див. близькі за змістом висновки у пункті 8.49.5постанови Великої Палати Верховного Суду від 01 березня 2023 року у справі № 925/556/21).
У пункті 32 постанови Великої Палати Верховного Суду від 03 вересня 2019 року у справі № 916/1423/17 вказано, що, застосовуючи статті 1173, 1174 ЦК України, суд має встановити: по-перше, невідповідність рішення, дії чи бездіяльності органу державної влади, органу влади Автономної Республіки Крим або органу місцевого самоврядування чи відповідно їх посадової або службової особи вимогам закону чи іншого нормативного акта; по-друге, факт заподіяння цим рішенням, дією чи бездіяльністю шкоди фізичній або юридичній особі. За наявності цих умов є підстави покласти цивільну відповідальність за завдану шкоду саме на державу, Автономну Республіку Крим або орган місцевого самоврядування.
Отже, для покладення відповідальності на державу за дії (бездіяльність) посадових осіб органів державної влади у виді відшкодування шкоди обов`язковою є сукупність трьох умов: дії органу (посадових або службових осіб) повинні мати протиправний характер, шкода та причинний зв`язок між неправомірними діями і заподіяною шкодою. Вина посадових осіб органів державної влади не є обов`язковою. Тягар доведення наявності зазначених трьох умов покладається на позивача, який звернувся до суду з позовом про відшкодування шкоди.
Як вбачається з правової позиції, викладеної у Постанові Великої Палати Верховного Суду від 22 січня 2025 року у справі № 335/6977/22, у наведеній категорії справ суд, з огляду на підстави позову, при вирішенні питання про те, чи мали дії або бездіяльність органів влади, їх посадових осіб, які становили втручання в право особи, ознаки свавільності, повинен оцінювати: чи були передбачені законом підстави (умови) для відповідних дій працівників поліції (у контексті цієї справи), чи були вони виправданими (необхідними) та пропорційними до конкретних обставин. Втручання не буде свавільним, якщо: воно відбулося згідно із законом; воно переслідує легітимну мету і є пропорційним до цієї мети; воно є необхідним у демократичному суспільстві. Отже при вирішенні спору про відшкодування шкоди суд може встановити протиправний характер дій (бездіяльності, рішень) працівників патрульної поліції як обов`язковий елемент деліктної відповідальності за наявності ознак очевидної протиправності чи навіть свавільності таких дій. Підсумовуючи наведене, Велика Палата Верховного Суду дійшла висновку, що у разі відповідності протоколу про адміністративне правопорушення вимогам закону та вчинення працівниками патрульної поліції під час складання протоколу усіх дій згідно із законом та в межах їхніх повноважень та за відсутності ознак свавільності таких дій, закриття провадження у справі про адміністративне правопорушення за відсутністю складу правопорушення не є фактом, який сам по собі підтверджує протиправність дій патрульних поліцейських щодо складання такого протоколу.
Суд враховує, що наявність заподіяної шкоди є ще одним з обов`язкових елементів, наявність якого у сукупності з іншими двома створює підстави для покладення на державу відповідальності у вигляді відшкодування особі шкоди, завданої рішеннями, діями чи бездіяльністю органу державної влади.
Особа має право на відшкодування моральної шкоди, завданої внаслідок порушення її прав (частина перша статті 23 ЦК України). Моральна шкода полягає у фізичному болю та стражданнях, яких фізична особа зазнала у зв`язку з каліцтвом або іншим ушкодженням здоров`я; у душевних стражданнях, яких фізична особа зазнала у зв`язку з протиправною поведінкою щодо неї самої, членів її сім`ї чи близьких родичів; у душевних стражданнях, яких фізична особа зазнала у зв`язку із знищенням чи пошкодженням її майна; у приниженні честі та гідності фізичної особи, а також ділової репутації фізичної або юридичної особи (частина друга статті 23 ЦК України).
Якщо інше не встановлено законом, моральна шкода відшкодовується грошовими коштами, іншим майном або в інший спосіб. Розмір грошового відшкодування моральної шкоди визначається судом залежно від характеру правопорушення, глибини фізичних та душевних страждань, погіршення здібностей потерпілого або позбавлення його можливості їх реалізації, ступеня вини особи, яка завдала моральної шкоди, якщо вина є підставою для відшкодування, а також з урахуванням інших обставин, які мають істотне значення. При визначенні розміру відшкодування враховуються вимоги розумності і справедливості (частина третя статті 23 ЦК України).
Моральною шкодою визнаються страждання, заподіяні громадянинові внаслідок фізичного чи психічного впливу, що призвело до погіршення або позбавлення можливості реалізації ним своїх звичок і бажань, погіршення відносин з оточуючими людьми, інших негативних наслідків морального характеру (пункт 86 постанови Великої Палати Верховного Суду від 15 грудня 2020 року у справі № 752/17832/14-ц).
Під час розгляду справ про відшкодування моральної шкоди суд повинен з`ясувати, чим підтверджується факт заподіяння позивачеві моральних чи фізичних страждань або втрат немайнового характеру, за яких обставин чи якими діями (бездіяльністю) вони заподіяні, в якій грошовій сумі чи в якій матеріальній формі позивач оцінює заподіяну йому шкоду та на яких міркуваннях він у цьому базується, а також інші обставини, що мають значення для вирішення спору.
Розмір відшкодування моральної (немайнової) шкоди суд визначає залежно від характеру та обсягу страждань (фізичних, душевних, психічних тощо), яких зазнав позивач, характеру немайнових втрат (їх тривалості, можливості відновлення тощо) та з урахуванням інших обставин. Зокрема, враховуються стан здоров`я потерпілого, тяжкість вимушених змін у його життєвих і виробничих стосунках, ступінь зниження престижу, ділової репутації, час та зусилля, потрібні для відновлення попереднього стану. Водночас суд має виходити із засад розумності, виваженості та справедливості. Розмір відшкодування моральної шкоди має бути не більшим, ніж достатньо для розумного задоволення потреб потерпілої особи, і не повинен приводити до її безпідставного збагачення. Наявність заподіяння моральної шкоди повинен довести позивач.
Порушення прав людини, що завдають психологічних страждань, розчарувань та незручностей, зокрема через порушення принципу належного врядування, кваліфікуються як такі, що завдають моральної шкоди (рішення від 20 жовтня 2011 року у справі «Рисовський проти України» (Rysovskyy v. Ukraine).
З огляду на загальні засади доказування у справах про відшкодування моральної шкоди, завданої органами державної влади та органами місцевого самоврядування, позивач повинен довести, які саме дії (рішення, бездіяльність) спричинили страждання чи приниження, яку саме шкоду вони заподіяли і яким є розмір її відшкодування.
Як вказано у Постанові Великої Палати Верховного Суду від 22 січня 2025 року у справі № 335/6977/22, вирішувати такі спори потрібно з урахуванням того, що порушення прав людини з боку суб`єктів владних повноважень прямо суперечить їх головним конституційним обов`язкам (статті 3, 19 Конституції України) і завжди викликає у людини негативні емоції. Проте не всі негативні емоції досягають рівня страждання або приниження, які заподіюють моральну шкоду. Оцінка цього рівня залежить від усіх обставин справи, які свідчать про мотиви протиправних дій, їх інтенсивність, тривалість, повторюваність, фізичні або психологічні наслідки та, у деяких випадках, стать, вік та стан здоров`я потерпілого.
Третім обов`язковим елементом для покладення на державу відповідальності за відшкодування особі шкоди, завданої рішеннями, діями чи бездіяльністю органу державної влади, - є причинно-наслідковий зв`язок між протиправними (неправомірними) діями (бездіяльністю) і заподіяною шкодою.
Причинний зв`язок між протиправним діянням заподіювача шкоди та шкодою, завданою потерпілому, є однією з обов`язкових умов настання деліктної відповідальності. Визначення причинного зв`язку є необхідним як для забезпечення інтересів потерпілого, так і для реалізації принципу справедливості при покладенні на особу обов`язку відшкодувати заподіяну шкоду. Причинно-наслідковий зв`язок між діянням особи та заподіянням шкоди полягає в тому, що шкода є наслідком саме протиправного діяння особи, а не якихось інших обставин. Проста послідовність подій не повинна братися до уваги. Об`єктивний причинний зв`язок як умова відповідальності виконує функцію визначення об`єктивної правової межі відповідальності за шкідливі наслідки протиправного діяння. 
Заподіювач шкоди відповідає не за будь-яку шкоду, а тільки за ту шкоду, яка завдана його діями. Відсутність причинного зв`язку означає, що шкода заподіяна не діями заподіювача, а викликана іншими обставинами. Водночас причинний зв`язок між протиправним діянням заподіювача шкоди та шкодою має бути безпосереднім, тобто таким, коли саме конкретна поведінка без якихось додаткових факторів стала причиною завдання шкоди (див. висновки Верховного Суду, сформульовані у постанові від 20 січня 2021 року в справі № 197/1330/14-ц).
Верховний Суд у постановах від 20 березня 2019 року у справі № 918/203/18 та від 28 жовтня 2020 року у справі № 904/3667/19 зробив висновок про те, що у справах про відшкодування шкоди доведення обґрунтованості вимог покладається на позивача, який має надати суду докази наявності шкоди, протиправності поведінки того, хто завдав шкоду, а також причинно-наслідкового зв`язку такої поведінки із завданою шкодою.
Відповідно до правового висновку, викладеного у Постанові Великої Палати Верховного Суду від 22 січня 2025 року у справі № 335/6977/22, саме лише задоволення скарги щодо неправомірності дій працівників правоохоронного органу не є безумовною підставою для висновку про наявність причинного зв`язку між діями працівників (посадових осіб) такого органу та завданою шкодою. Причинний зв`язок (як обов`язковий елемент цивільно-правової відповідальності за завдання шкоди) між протиправною поведінкою та шкодою проявляється у тому, що шкода повинна бути об`єктивним наслідком поведінки завдавача шкоди. У справах про відшкодування моральної шкоди, завданої незаконним притягненням особи до адміністративної відповідальності, встановлення протиправного характеру дій посадових осіб, які склали протокол про адміністративне правопорушення, не може оцінюватись як преюдиційний факт завдання моральної шкоди особі, відносно якої складено протокол про адміністративне правопорушення, і як наявність причинно-наслідкового зв`язку між цими обставинами.
Крім того, суд зважає на те, що спеціальні підстави відповідальності за шкоду, завдану органами державної влади, зокрема органами дізнання, попереднього (досудового) слідства, прокуратури або суду, визначені статтею 1176 ЦК України та деталізовані у Законі № 266/94-ВР. Ці підстави характеризуються особливостями суб`єктного складу заподіювачів шкоди, серед яких законодавець виокремлює посадових чи службових осіб органу, що здійснює оперативно-розшукову діяльність, органи досудового розслідування, прокуратури або суду, та особливим способом заподіяння шкоди. Сукупність цих умов і є підставою покладення цивільної відповідальності за завдану шкоду саме на державу.
Шкода, завдана незаконними рішеннями, діями чи бездіяльністю органу, що здійснює оперативно-розшукову діяльність, розслідування, прокуратури або суду, відшкодовується державою лише у випадках вчинення незаконних дій, перелік яких охоплюється частиною першою статті 1176 ЦК України, а саме: у випадку незаконного засудження, незаконного притягнення до кримінальної відповідальності, незаконного застосування запобіжного заходу, незаконного затримання, незаконного накладення адміністративного стягнення у виді арешту чи виправних робіт.
Відшкодування моральної шкоди провадиться у разі, коли незаконні дії органів, що здійснюють оперативно-розшукову діяльність, досудове розслідування, прокуратури і суду завдали моральної втрати громадянинові, призвели до порушення його нормальних життєвих зв`язків, вимагають від нього додаткових зусиль для організації свого життя.
За відсутності підстав для застосування частини першої статті 1176 ЦК України, в інших випадках заподіяння шкоди цими органами діють правила частини шостої цієї статті - така шкода відшкодовується на загальних підставах, тобто з огляду на загальні правила про відшкодування шкоди, завданої органом державної влади, їх посадовими та службовими особами (статті 1173, 1174 цього Кодексу).
Статтею 1 Закону № 266/94-ВР передбачено, що відповідно до правил цього Закону підлягає відшкодуванню шкода, завдана громадянинові внаслідок: 1) незаконного засудження, незаконного повідомлення про підозру у вчиненні кримінального правопорушення, незаконного взяття і тримання під вартою, незаконного проведення в ході кримінального провадження обшуку, виїмки, незаконного накладення арешту на майно, незаконного відсторонення від роботи (посади) та інших процесуальних дій, що обмежують права громадян; 2) незаконного застосування адміністративного арешту чи виправних робіт, незаконної конфіскації майна, незаконного накладення штрафу; 3) незаконного проведення оперативно-розшукових заходів, передбачених законами України «Про оперативно-розшукову діяльність», «Про організаційно-правові основи боротьби з організованою злочинністю» та іншими актами законодавства.
Згідно зі статтею 2 Закону № 266/94-ВР, право на відшкодування шкоди в розмірах і в порядку, передбачених цим Законом, виникає у випадках: 1) постановлення виправдувального вироку суду; 1-1) встановлення в обвинувальному вироку суду чи іншому рішенні суду (крім ухвали суду про призначення нового розгляду) факту незаконного повідомлення про підозру у вчиненні кримінального правопорушення, незаконного взяття і тримання під вартою, незаконного проведення в ході кримінального провадження обшуку, виїмки, незаконного накладення арешту на майно, незаконного відсторонення від роботи (посади) та інших процесуальних дій, що обмежують чи порушують права та свободи громадян, незаконного проведення оперативно-розшукових заходів; 2) закриття кримінального провадження за відсутністю події кримінального правопорушення, відсутністю у діянні складу кримінального правопорушення або невстановленням достатніх доказів для доведення винуватості особи у суді і вичерпанням можливостей їх отримати; 4) закриття справи про адміністративне правопорушення.
Системне тлумачення зазначених норм свідчить про те, що особа має право на відшкодування моральної шкоди на підставі Закону № 266/94-ВР та статті 1176 ЦК України лише за існування таких умов: шкода завдана особі визначеними у згаданих вище нормах державними органами (органами, що здійснюють оперативно-розшукову діяльність; органами досудового розслідування; прокуратурою; судом); шкода завдана особі переліком рішень, дій чи бездіяльності посадових чи службових осіб таких органів.
Відповідно до частини третьої статті 13 Закону України «Про Національну поліцію» у складі поліції функціонують: кримінальна поліція, патрульна поліція, органи досудового розслідування, поліція охорони, спеціальна поліція, поліція особливого призначення, інші підрозділи, діяльність яких спрямована на виконання завдань поліції або на забезпечення її функціонування, рішення про створення яких приймається керівником поліції за погодженням з Міністром внутрішніх справ.
При цьому, як вбачається з матеріалів справи позивач звернувся до суду у зв`язку з притягненням його до адміністративної відповідальності за ст. 185 КУпАП та з підстав його незаконного затримання та доставлення до відділу поліції в період виконання останнім професійної діяльності пов`язаної з наданням професійною юридичної допомоги клієнту. 
Суд зазначає, що працівниками поліції було складено протокол про адміністративне затримання ОСОБА_1 , тобто здійснена процесуальна дія, яка мала на меті встановлення особи. Тобто, само по собі складання протоколу про адміністративне затримання не є рішенням суб`єкта владних повноважень. 
В подальшому відносно ОСОБА_1 було складено протокол про адміністративне правопорушення за ст. 185 КУпАП, та постановою суду справу було закрито на підставі п.1ч.1 ст.247 КУпАП. 
Здійснення провадження у справі про притягнення до адміністративної відповідальності, яка у подальшому закрито судом за відсутності події і складу адміністративного правопорушення (реабілітуюча підстава), свідчить про неправомірність дій посадових осіб підрозділу поліції, які ініціювали та здійснили вказане провадження (складання протоколу, отримання пояснень та інше).
Такими діями особі, щодо якої здійснювалося провадження у справі про притягнення до адміністративної відповідальності може бути завдана моральна шкода, оскільки закриття справи про адміністративне правопорушення через відсутність події і складу адміністративного правопорушення свідчить про те, що провадження щодо особи здійснювалося незаконно, а, крім того, відшкодування здійснюється незалежно від вини.
Разом з цим, встановлено, що підтверджується висновком службового розслідування працівниками поліції були допущені порушення зокрема п.12.ч.1 ст. 23 ЗУ «Про адвокатуру та адвокатську діяльність», за результатами службового розслідування було винесено зокрема сувору догану. 
Отже, встановлено, що конкретні дії працівників поліції визнані незаконними.
Загальні підходи до відшкодування моральної шкоди, завданої органом державної влади, були сформульовані Верховним Судом у постанові від 10.04.2019 у справі № 464/3789/17. 
Зокрема, суд дійшов висновку, що відшкодування шкоди, зокрема й моральної, за порушення прав людини є одним з ефективних засобів юридичного захисту. Моральна шкода полягає у стражданні або приниженні, яких людина зазнала внаслідок протиправних дій. Страждання та приниження - емоції людини, змістом яких є біль, мука, тривога, страх, занепокоєння, стрес, розчарування, відчуття несправедливості, тривала невизначеність, інші негативні переживання.
Порушення прав людини чи погане поводження з нею з боку суб`єктів владних повноважень завжди викликають негативні емоції. Проте не всі негативні емоції досягають рівня страждання або приниження, які заподіюють моральну шкоду. Оцінка цього рівня залежить від усіх обставин справи, які свідчать про мотиви: протиправних дій, їх інтенсивність, тривалість, повторюваність, фізичної або психологічні наслідки та, у деяких випадках, стать, вік і стан здоров`я потерпілого. 
У справах про відшкодування моральної шкоди, завданої органом державної влади або місцевого самоврядування, суд, оцінивши обставин справи, повинен установити, чи мали дії (рішення, бездіяльність) відповідача негативний вплив, чи досягли негативні емоції позивача рівня страждання або приниження, установити причинно-наслідковий зв`язок і визначити сумірність розміру відшкодування спричиненим негативним наслідкам. 
Відповідальність за завдану шкоду може наставати лише за наявності підстав, до яких відноситься наявність шкоди; протиправна поведінка заподіювана шкоди; причинний зв`язок між шкодою та протиправною поведінкою заподіювача; вина. 
За відсутності хоча б одного із цих елементів цивільно-правова відповідальність не настає.
В розумінні КУПАП адміністративним затриманням є допоміжний захід адміністративного припинення загального призначення (захід забезпечення провадження в справах про адміністративні правопорушення), який полягає у тимчасовому обмеженні свободи пересування і місцезнаходження і застосовується в разі, коли інші заходи адміністративного припинення неефективні для забезпечення належного виконання провадження в справі про адміністративне правопорушення і забезпечення притягнення правопорушника до відповідальності. Адміністративне затримання можливе лише в разі вчинення адміністративного правопорушення.
Строк адміністративного затримання не може бути більшим за три години, у виняткових випадках цей термін може бути подовжено до трьох діб за вчинення певних чітко визначених правопорушень. Цей термін обчислюється з моменту доставлення правопорушника до органу, уповноваженого провадити адміністративне затримання.
Відповідно до частини першої статті 260 Кодексу у випадках, прямо передбачених законами України, з метою припинення адміністративних правопорушень, коли вичерпано інші заходи впливу, встановлення особи, складення протоколу про адміністративне правопорушення у разі неможливості складення його на місці вчинення правопорушення, якщо складення протоколу є обов`язковим, забезпечення своєчасного і правильного розгляду справ та виконання постанов по справах про адміністративні правопорушення допускається, зокрема, адміністративне затримання особи.
Згідно з правовою позицією Конституційного Суду України затримання треба розуміти і як тимчасовий запобіжний кримінально-процесуальний, і як адміністративно-процесуальний заходи, застосування яких обмежує право на свободу та особисту недоторканність індивіда (абзац п`ятий пункту 6 мотивувальної частини Рішення Конституційного Суду України від 26 червня 2003 року N 12-рп/2003).
На законодавчому рівні зміст поняття "затримання" як адміністративно-процесуального заходу не розкрито, однак аналіз положень пункту 5 частини першої статті 11 Закону дає підстави вважати, що під затриманням законодавець розуміє не лише обмеження свободи особи, яка підозрюється у вчиненні злочину, щодо якої обрано запобіжний захід взяття під варту, обвинуваченої особи (тобто кримінально-процесуальні заходи), але й адміністративне затримання особи, яка вчинила адміністративне правопорушення (тобто адміністративно-процесуальний захід).
В даному випадку вжиття посадовими особами патрульної поліції заходів адміністративного затримання не було виправданим; факт фізичного впливу та адміністративного затримання з урахуванням психологічних властивостей звичайної людини є достатнім свідченням фізичних та психологічних страждань позивача, які позбавили його відчуття психологічного благополуччя, емоційного комфорту та викликали негативні почуття: безпідставність звинувачень, власну безправність, приниження, порушення та втручання у наданні професійної допомоги. 
Особа має право на відшкодування моральної шкоди, завданої внаслідок порушення її прав; моральна шкода полягає, зокрема, у душевних стражданнях, яких фізична особа зазнала у зв`язку з протиправною поведінкою щодо неї самої (ч.1, п.2 ч.2 ст.23 ЦК України).
У постанові Верховного Суду від 05 лютого 2020 року у справі № 640/16169/17 (провадження №61-15393св18) зазначено, що здійснення провадження у справі про притягнення до адміністративної відповідальності, яка в подальшому закрита судом за відсутністю складу адміністративного правопорушення, свідчить про незаконні дії посадових осіб, які ініціювали та здійснювали вказане провадження (складання протоколу, затримання особи, отримання пояснень та інше). 
Відшкодування моральної шкоди провадиться незалежно від того, чи застосувалися з боку держави будь-які заходи примусу, чи було понесено особою витрати на погашення штрафу, накладеного судом. 
Відповідно до пункту 1 Положення про Національну поліцію, затвердженого постановою Кабінету Міністрів України від 28 жовтня 2015 року № 877, Національна поліція є центральним органом виконавчої влади, діяльність якого спрямовується та координується Кабінетом Міністрів України через Міністра внутрішніх справ і який реалізує державну політику у сферах забезпечення охорони прав і свобод людини, інтересів суспільства і держави, протидії злочинності, підтримання публічної безпеки і порядку.
Департамент патрульної поліції є органом Національної поліції, що має статус юридичної особи.
Аналіз наведених вище положень чинного законодавства свідчить про те, що у справах про відшкодування шкоди, завданої фізичній особі незаконними рішеннями, діями чи бездіяльністю посадової або службової особи органу державної влади, держава може брати участь через орган, діями посадової особи якого завдано шкоду.
Таким органом державної влади у спірних правовідносинах є Департамент патрульної поліції.
Підставою для відшкодування шкоди за даним позовом є закриття справи про адміністративне правопорушення у зв`язку із відсутністю події і складу адміністративного правопорушення та наявність інших протиправних дій працівників поліції щодо позивача, як адвоката який здійснював професійні обов`язки. 
Враховуючи зазначене, відсутні підстави для застосування частини першої статті 1176 ЦК України, а спричинена позивачу шкода відшкодовується на загальних підставах, тобто виходячи із загальних правил про відшкодування шкоди, завданої органом державної влади, їх посадовими та службовими особами (статті 1173, 1174 цього Кодексу).
Розмір грошового відшкодування моральної шкоди визначається судом залежно від характеру правопорушення, глибини фізичних та душевних страждань, погіршення здібностей потерпілого або позбавлення його можливості їх реалізації, ступеня вини особи, яка завдала моральної шкоди, якщо вина є підставою для відшкодування, а також з урахуванням інших обставин, які мають істотне значення. При визначенні розміру відшкодування враховуються вимоги розумності і справедливості.
У пункті 3 постанови Пленуму Верховного Суду України від 31 березня 1995 року № 4 «Про судову практику в справах про відшкодування моральної (немайнової) шкоди» судам роз`яснено, що під моральною шкодою слід розуміти втрати немайнового характеру внаслідок моральних чи фізичних страждань, або інших негативних явищ, заподіяних фізичній чи юридичній особі незаконними діями або бездіяльністю інших осіб.
Відшкодування моральної шкоди провадиться незалежно від того, чи застосувались з боку держави будь-які заходи примусу, чи були понесені особою витрати на погашення штрафу, накладеного судом.
Аналогічні висновки викладено у постановах Верховного Суду від 10 січня 2019 року в справі № 532/1243/16-ц, від 26 лютого 2020 року в справі № 142/143/17 .
Європейський суд з прав людини у справі «Тома проти Люксембурга» (2001 рік), використав принцип, по якому сам факт визнання порушеного права є достатнім для справедливої сатисфакції.
При визначенні розміру моральної шкоди суд має виходити із засад розумності, виваженості та справедливості. Зміст понять «розумність» та «справедливість» при визначенні розміру моральної шкоди розкривається і в рішеннях Європейського Суду, який при цьому виходить з принципу справедливої сатисфакції, передбаченої статтею 41 Конвенції. Зокрема, рішеннях «Тома проти Люксембургу», «Калок проти Франції» (2000) та «Недбала проти Польщі», Європейський Суд дійшов висновку, що сам факт визнання порушеного права є адекватним засобом для згладжування душевних страждань і справедливої сатисфакції.
Крім того, за правовим висновком Великої Палати Верховного Суду, висловленим у постанові від 15 грудня 2020 року у справі № 752/17832/14-ц (провадження № 14-538цс19), визначаючи розмір відшкодування, суд має керуватися принципами розумності, справедливості та співмірності. Розмір відшкодування моральної шкоди має бути не більшим, ніж достатньо для розумного задоволення потреб потерпілої особи, і не повинен приводити до її безпідставного збагачення.
Визначаючи розмір відшкодування за спричинену позивачу моральну шкоду, судом враховується характер спричиненої шкоди, а саме, що вона спричинена складенням постанови за ст. 185 КУпАП, а також тим, що працівниками поліції були допущені порушення посадової інструкції, ЗУ «Про адвокатуру та адвокатську діяльність» а також було застосовано фізичну силу до позивача, що підтверджено висновком та актом огляду, відеозаписами з нагрудних камер, висновком за результатами службового розслідування. 
Відтак, керуючись принципами розумності, виваженості та справедливості, суд дійшов висновку, що визначений позивачем розмір моральної шкоди в сумі: 4 000 000 гривень, є завищеним, а тому, суд приходить до висновку, що розмір компенсації за спричинену позивачу моральну шкоду має становити 45 000 гривень, що на думку суду буде справедливою сатисфакцією потерпілому за прийняття неправомірного рішення про притягнення його до адміністративної відповідальності, та зазначений розмір відшкодування цілком буде відповідати характеру спричиненої шкоди, глибині душевних страждань позивача та наслідкам, які настали в результаті затримання та отримання фізичного болю. 
Разом з цим, суд вважає за необхідне зауважити щодо позиції позивача з приводу поширення інформації в інтернет мережах та її обговорення, як порушення авторитету в очах клієнтів та колег.
Надані позивачем для дослідження відеоматеріали з місця події на яких зафіксовані факти незаконної поведінки працівників поліції, не містить в собі доказів (посилання) на те, що останні були розповсюджені працівниками поліції, а відтак, розповсюджена інформація, яка здобула широкого розголосу, та, як наслідок призвела до можливого порушення авторитету позивача, як адвоката, не містить доказів того, що була розповсюджена працівниками поліції та була поширена ними, навпаки в судовому засіданні 10.10.2025 р. представник позивача підтвердив, що відеозапис був розміщений саме позивачем. 
Згідно до ч. ч. 1, 2 ст. 76 ЦПК України, доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи. Ці дані встановлюються такими засобами: 1) письмовими, речовими і електронними доказами; 2) висновками експертів; 3) показаннями свідків.
Відповідно до ч. 1 ст. 81 ЦПК України, кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом.
Статтею 89 ЦПК України визначено, що суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Жодні докази не мають для суду заздалегідь встановленої сили. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності.
Рішення суду, як найважливіший акт правосуддя, покликане забезпечити захист гарантованих Конституцією України прав і свобод людини та здійснення проголошеного Основним Законом України принципу верховенства права. У зв`язку з цим суди повинні неухильно додержуватись вимог про законність і обґрунтованість рішення у цивільній справі.
Згідно з усталеною практикою Європейського суду з прав людини (далі - ЄСПЛ), яка відображає принцип, пов`язаний з належним здійсненням правосуддя, у рішеннях судів та інших органів з вирішення спорів мають бути належним чином зазначені підстави, на яких вони ґрунтуються. Хоча пункт 1 статті 6 Конвенції зобов`язує суди обґрунтовувати свої рішення, його не можна тлумачити як такий, що вимагає детальної відповіді на кожен аргумент. Міра, до якої суд має виконати обов`язок щодо обґрунтування рішення, може бути різною залежно від характеру рішення (рішення у справі «Ruiz Torija v. Spain» від 09 грудня 1994 року, серія А, № 303А, § 29). Хоча національний суд має певну свободу розсуду щодо вибору аргументів у тій чи іншій справі та прийняття доказів на підтвердження позицій сторін, орган влади зобов`язаний виправдати свої дії, навівши обґрунтування своїх рішень (рішення у справі «Suominen v. Finland» від 01 липня 2003 року № 37801/97, § 36,). Ще одне призначення обґрунтування рішення полягає в тому, щоб продемонструвати сторонам, що вони були почуті. Крім того, вмотивоване рішення дає стороні можливість оскаржити його та отримати його перегляд вищою інстанцією. Лише за умови винесення обґрунтованого рішення може забезпечуватись публічний контроль здійснення правосуддя (рішення у справі «Hirvisaari v. Finland» від 27 вересня 2001 року № 49684/99, § 30).
З огляду на вищевикладене, беручи до уваги всі встановлені судом факти і відповідні їм правовідносин, належність, допустимість і достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок у їх сукупності, суд приходить до висновку щодо часткового задоволення позовних вимог, а саме в частині стягнення з держава Україна за рахунок коштів Державного бюджету України на користь позивача моральну шкоду в розмірі: 45 000 гривень, матеріальну шкоду в розмірі: в розмірі: 1 022, 94 гривень, за проведення судово-медичного обстеження, в решті вимог залишити без задоволення. 
Щодо вимоги про стягнення витрат на правничу допомогу в розмірі: 50 000 гривень, суд зазначає наступне. 
Згідно з ч.1, п.1, п.4 ч. 3 ст.133 ЦПК України, судові витрати складаються з судового збору та витрат, пов`язаних з розглядом справи. 
До витрат, пов`язаних з розглядом справи, належать витрати на професійну правничу допомогу. 
Згідно з ч.1-5 ст.137 ЦПК України витрати, пов`язані з правничою допомогою адвоката, несуть сторони, крім випадків надання правничої допомоги за рахунок держави. 
За результатами розгляду справи витрати на правничу допомогу адвоката підлягають розподілу між сторонами разом із іншими судовими витратами. 
Для цілей розподілу судових витрат: 1) розмір витрат на правничу допомогу адвоката, в тому числі гонорару адвоката за представництво в суді та іншу правничу допомогу, пов`язану зі справою, включаючи підготовку до її розгляду, збір доказів тощо, а також вартість послуг помічника адвоката визначаються згідно з умовами договору про надання правничої допомоги та на підставі відповідних доказів щодо обсягу наданих послуг і виконаних робіт та їх вартості, що сплачена або підлягає сплаті відповідною стороною або третьою особою; 2) розмір суми, що підлягає сплаті в порядку компенсації витрат адвоката, необхідних для надання правничої допомоги, встановлюється згідно з умовами договору про надання правничої допомоги на підставі відповідних доказів, які підтверджують здійснення відповідних витрат. 
Для визначення розміру витрат на правничу допомогу з метою розподілу судових витрат учасник справи подає детальний опис робіт (наданих послуг), виконаних адвокатом, та здійснених ним витрат, необхідних для надання правничої допомоги.
Розмір витрат на оплату послуг адвоката має бути співмірним із: 1) складністю справи та виконаних адвокатом робіт (наданих послуг); 2) часом, витраченим адвокатом на виконання відповідних робіт (надання послуг); 3) обсягом наданих адвокатом послуг та виконаних робіт; 4) ціною позову та (або) значенням справи для сторони, в тому числі впливом вирішення справи на репутацію сторони або публічним інтересом до справи. 
У разі недотримання вимог частини четвертої цієї статті суд може, за клопотанням іншої сторони, зменшити розмір витрат на правничу допомогу, які підлягають розподілу між сторонами.
Згідно з ч.8 ст.141 ЦПК України розмір витрат, які сторона сплатила або має сплатити у зв`язку з розглядом справи, встановлюється судом на підставі поданих сторонами доказів (договорів, рахунків тощо). 
Такі докази подаються до закінчення судових дебатів у справі або протягом п`яти днів після ухвалення рішення суду за умови, що до закінчення судових дебатів у справі сторона зробила про це відповідну заяву. 
При визначенні суми відшкодування суд має виходити з критерію реальності адвокатських витрат (встановлення їхньої дійсності та необхідності), а також критерію розумності їхнього розміру з огляду на конкретні обставини справи та фінансовий стан обох сторін. 
Суд зазначає, що в матеріалах справи відсутні докази на укладення договору та відсутній детальних розрахунок, та акт виконаних робіт щодо надання правничої допомоги позивачу, тобто стороною позивача в супереч ч.8 ст.141 ЦПК України не надано доказів на підтвердження витрат на правничу допомогу. 
Щодо вимоги про стягнення витрат на проведення психологічної експертизи в розмірі: 30 000 гривень, суд зазначає, що матеріали справи не містять в собі доказів на підтвердження понесених витрат, тобто платіжного доручення на оплату послуги, також, відповідно до додатків наданих до позову, такий доказ відсутній. 
Керуючись ст. 2, 16, 23, 1167, 1168, 1174 ЦК України, ст. ст. 12, 13, 76 - 82, 89, 133, 141, 259, 263 – 268, 354 ЦПК України, суд
УХВАЛИВ:

Позовні вимоги ОСОБА_1 до Держави України в особі Державної казначейської служби України, Держава Україна в особі Департаменту патрульної поліції Національної поліції України, Департаменту патрульної поліції Національної поліції України, Управління патрульної поліції в Одеській області Департаменту патрульної поліції Національної поліції України, про відшкодування маральної шкоди, завданої незаконними діями – задовольнити частково. 
Стягнути з держава Україна за рахунок коштів Державного бюджету України на користь ОСОБА_1 (РНОКПП: НОМЕР_1 , зареєстроване місце проживання: АДРЕСА_2 ) – моральну шкоду в розмірі: 45 000 гривень. 
Стягнути з держава Україна за рахунок коштів Державного бюджету України на користь ОСОБА_1 (РНОКПП: НОМЕР_1 , зареєстроване місце проживання: АДРЕСА_2 ) – матеріальну шкоду в розмірі: 1 022, 94 гривні. 
В решті позовних вимог – залишити без задоволення. 
Рішення може бути оскаржено в апеляційному порядку до Одеського апеляційного суду шляхом подання апеляційної скарги протягом 30 днів з дня складення повного рішення.
Рішення набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги всіма учасниками справи, якщо апеляційну скаргу не було подано.
У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після повернення апеляційної скарги, відмови у відкритті чи закриття апеляційного провадження або прийняття постанови суду апеляційної інстанції за наслідками апеляційного перегляду.
Повне судове рішення складено 31.08.2026 р.
Суддя: