С О Л О М ' Я Н С Ь К И Й Р А Й О Н Н И Й С У Д М І С Т А К И Є В А
вул. Максима Кривоноса, 25, м. Київ, 03037; тел. (044) 298-59-37
вул. Грушецька, 1, м. Київ, 03113; тел.: (044) 298-59-52
e-mail: inbox@sl.ki.court.gov.ua, web: https://sl.ki.court.gov.ua
код ЄДРПОУ: 02896762
__________________________________________________________________________________________
Провадження 2/760/14963/26
В справі 760/10591/26
Р І Ш Е Н Н Я
І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И
(заочне)

І. Вступна частина
14 липня 2026 року в місті Києві
Солом?янський районний суд міста Києва
у складі головуючого судді Коробенка С.В.
за участю секретаря судового засідання Левіцької Н.О.
розглянув у відкритому судовому засіданні в порядку спрощеного позовного провадження цивільну справу за позовом Товариства з обмеженою відповідальністю «Свеа Фінанс» до ОСОБА_1 про стягнення заборгованості за кредитним договором.

ІІ. Описова частина
У березні 2026 року Товариство з обмеженою відповідальністю «Свеа Фінанс» (далі - Позивач) звернулося до суду з позовом до ОСОБА_1 (далі - Відповідач) про стягнення заборгованості за договором про надання споживчого кредиту № 1908763 від 21.11.2024 у розмірі 20.496,00 грн.
Обґрунтовуючи позовні вимоги, Позивач посилається на те, що 21 листопада 2024 року між Товариством з обмеженою відповідальністю «Селфі Кредит» (далі - Первісний кредитор) та ОСОБА_1 було укладено договір про надання споживчого кредиту № 1908763 шляхом обміну електронними повідомленнями, підписаний у порядку, визначеному статтею 12 Закону України «Про електронну комерцію». Відповідно до умов договору Первісний кредитор надав Відповідачу кредит у розмірі 4.200,00 грн строком на 360 днів зі стандартною процентною ставкою 1 % за кожен день користування кредитом. Кредитний договір підписано Відповідачем електронним підписом одноразовим ідентифікатором Х529, направленим 21.11.2024 на номер телефону Відповідача НОМЕР_1 , введеним ним у відповідному розділі інформаційно-комунікаційної системи Первісного кредитора. Ідентифікацію та верифікацію особи Позичальника проведено з використанням Системи BankID Національного банку України. Факт надання кредиту, як зазначає Позивач, підтверджується інформаційною довідкою надавача платіжних послуг ТОВ «Пейтек» про перерахування 21.11.2024 суми 4.200,00 грн на платіжну картку № НОМЕР_2 , реквізити якої зазначені Позичальником при оформленні кредиту.
Позивач зазначає, що 28.05.2025 між ТОВ «Селфі Кредит» та ТОВ «Свеа Фінанс» було укладено договір факторингу № 01.02-11/25, за умовами якого Первісний кредитор відступив Позивачу право грошової вимоги до Відповідача за кредитним договором №1908763. Відповідно до Реєстру боржників (Додатку 1 до договору факторингу) розмір заборгованості Відповідача за вказаним кредитним договором становить 20.496,00 грн.
Позивач вказує, що Відповідач свої зобов?язання за договором належним чином не виконав, унаслідок чого станом на дату складання позовної заяви утворилася заборгованість у розмірі 20.496,00 грн, яка складається з: заборгованості за тілом кредиту - 4.200,00 грн; заборгованості за процентами за користування кредитом - 7.896,00 грн; пені - 8.400,00 грн.
Позивач просить стягнути з Відповідача зазначену заборгованість у розмірі 20.496,00 грн, а також судові витрати зі сплати судового збору.
Ухвалою суду від 23.04.2026 у справі відкрито спрощене позовне провадження з повідомленням (викликом) сторін та призначено судове засідання.
Відповідач відзиву на позов не подав. Про дату, час і місце розгляду справи повідомлявся шляхом розміщення оголошення на офіційному веб-порталі судової влади України. До суду Відповідач не з?явився та жодних заяв не подав.
У судове засідання 14 липня 2026 року жодна із сторін не з?явилася. Позивач у позовній заяві просив проводити розгляд справи за відсутності його представника за наявними в матеріалах справи доказами та не заперечував проти ухвалення заочного рішення.
Суд, зважаючи на неявку належним чином повідомленого Відповідача, який не подав відзиву, та за згодою Позивача на заочний розгляд, визнав за можливе розглянути справу на підставі наявних матеріалів із постановленням заочного рішення.

ІІІ. Мотивувальна частина
З матеріалів справи вбачається, що 21 листопада 2024 року між Товариством з обмеженою відповідальністю «Селфі Кредит» (Кредитодавець) та ОСОБА_1 (Позичальник) укладено договір про надання споживчого кредиту № 1908763 за продуктом «NewShort» в електронній формі. Предметом судового розгляду є стягнення заборгованості за цим договором.
Вирішуючи питання про доведеність факту укладення кредитного договору, суд керується такими міркуваннями.
Відповідно до статті 3 Закону України «Про електронну комерцію» електронний договір - це домовленість двох або більше сторін, спрямована на встановлення, зміну або припинення цивільних прав і обов?язків та оформлена в електронній формі. Електронний договір, укладений шляхом обміну електронними повідомленнями, підписаний у порядку, визначеному статтею 12 цього Закону, вважається таким, що за правовими наслідками прирівнюється до договору, укладеного у письмовій формі. Кожний примірник електронного документа з накладеним на нього підписом є оригіналом такого документа.
Згідно з пунктом 6 частини першої статті 3 Закону України «Про електронну комерцію» електронний підпис одноразовим ідентифікатором - це дані в електронній формі у вигляді алфавітно-цифрової послідовності, що додаються до інших електронних даних особою, яка прийняла пропозицію (оферту) укласти електронний договір, та надсилаються іншій стороні цього договору. Статтею 12 цього Закону встановлено, що моментом підписання електронного правочину є, зокрема, використання електронного підпису одноразовим ідентифікатором, визначеним цим Законом.
Верховний Суд у постанові від 04 лютого 2026 року у справі № 758/14925/23 сформулював стандарт доказування у справах про стягнення заборгованості за електронними кредитними договорами, укладеними з використанням одноразового SMS-ідентифікатора. Зокрема, Верховний Суд зазначив, що для встановлення факту укладення такого договору кредитодавець повинен надати: сам електронний договір з усіма складовими частинами (оферта, заявка, акцепт); підтвердження направлення одноразового ідентифікатора на номер телефону позичальника; підтвердження фактичного перерахування коштів позичальнику. При встановленні цих обставин презумпція правомірності правочину, закріплена статтею 204 ЦК України, є незаспростованою.
Досліджуючи матеріали справи, суд встановлює таке.
По-перше, до справи долучено повний текст електронного договору про надання споживчого кредиту № 1908763, який містить усі істотні умови кредитування (суму кредиту, строк, тип і розмір процентної ставки, графік платежів), а також Паспорт споживчого кредиту та відомості про його підписання Відповідачем електронним підписом одноразовим ідентифікатором Х529 21.11.2024 об 11 год 38 хв.
По-друге, факт направлення одноразового ідентифікатора та ідентифікацію особи Позичальника підтверджено з використанням Системи BankID Національного банку України, абонентом-надавачем послуг якої ТОВ «Селфі Кредит» є з 20 серпня 2021 року. Одноразовий ідентифікатор Х529 направлено на номер телефону Відповідача НОМЕР_1 та введено ним у відповідному розділі інформаційно-комунікаційної системи Первісного кредитора, чим прийнято (акцептовано) пропозицію (оферту) укласти договір.
По-третє, факт реального перерахування кредитних коштів у розмірі 4.200,00 грн підтверджено інформаційною довідкою надавача платіжних послуг ТОВ «Пейтек» від 28.05.2025 № 20250528-2660 про здійснення 21.11.2024 переказу на платіжну картку № НОМЕР_2 , реквізити якої зазначені Позичальником у договорі.
За таких обставин суд доходить висновку, що договір про надання споживчого кредиту № 1908763 від 21.11.2024 є укладеним у встановленому законом порядку, а факт отримання Відповідачем кредитних коштів у розмірі 4.200,00 грн є доведеним. Зазначений висновок узгоджується зі статтями 6, 627 Цивільного кодексу України та статтями 11, 12 Закону України «Про електронну комерцію», а презумпція правомірності правочину (стаття 204 ЦК України) Відповідачем не спростована.

Щодо права Позивача вимагати виконання зобов?язання суд зазначає таке.
28 травня 2025 року між ТОВ «Селфі Кредит» (Клієнт) та ТОВ «Свеа Фінанс» (Фактор) укладено договір факторингу № 01.02-11/25, за умовами якого Клієнт відступив, а Фактор набув права грошової вимоги до боржників за кредитними договорами згідно з Реєстром боржників (Додатком 1 до договору). Відповідно до Витягу з Реєстру боржників до вказаного договору факторингу право вимоги до Відповідача за кредитним договором № 1908763 від 21.11.2024 у загальному розмірі 20.496,00 грн (тіло кредиту - 4.200,00 грн, проценти - 7.896,00 грн, штрафні санкції - 8.400,00 грн) відступлено на користь Позивача.
Відповідно до пункту 1 частини першої статті 512 ЦК України кредитор у зобов?язанні може бути замінений іншою особою внаслідок передання ним своїх прав іншій особі за правочином (відступлення права вимоги). Згідно зі статтею 514 ЦК України до нового кредитора переходять права первісного кредитора у зобов?язанні в обсязі і на умовах, що існували на момент переходу цих прав, якщо інше не встановлено договором або законом. За частиною першою статті 1077 ЦК України за договором факторингу (фінансування під відступлення права грошової вимоги) одна сторона (фактор) передає або зобов?язується передати грошові кошти в розпорядження другої сторони (клієнта) за плату, а клієнт відступає або зобов?язується відступити факторові свою грошову вимогу до третьої особи (боржника). Право Первісного кредитора на відступлення права вимоги за кредитним договором третій особі без окремої згоди Споживача передбачено також підпунктом 3 пункту 4.1 договору про надання споживчого кредиту.
За таких обставин суд доходить висновку, що ТОВ «Свеа Фінанс» є належним кредитором за спірним зобов?язанням та має право вимагати від Відповідача виконання грошового зобов?язання за кредитним договором № 1908763 від 21.11.2024.
Відповідно до статті 1054 ЦК України за кредитним договором банк або інша фінансова установа (кредитодавець) зобов?язується надати грошові кошти (кредит) позичальникові у розмірах та на умовах, встановлених договором, а позичальник зобов?язується повернути кредит та сплатити проценти. Згідно зі статтею 1046 ЦК України за договором позики одна сторона (позикодавець) передає у власність другій стороні (позичальникові) грошові кошти, а позичальник зобов?язується повернути позикодавцеві таку ж суму грошових коштів. Відповідно до статті 1049 ЦК України позичальник зобов?язаний повернути позику у строк та в порядку, що встановлені договором. Частинами першою та другою статті 1056-1 ЦК України передбачено, що розмір процентів, тип процентної ставки та порядок їх сплати за кредитним договором визначаються в договорі.
Відповідно до частини першої статті 526 ЦК України зобов?язання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору та вимог цього Кодексу. Статтею 629 ЦК України встановлено, що договір є обов?язковим для виконання сторонами. Згідно зі статтею 610 ЦК України порушенням зобов?язання є його невиконання або виконання з порушенням умов, визначених змістом зобов?язання (неналежне виконання).

Перевіряючи розрахунок заборгованості, суд встановлює таке.
Тіло кредиту за розрахунком Позивача становить 4.200,00 грн. Матеріали справи свідчать, що Відповідач платежів на погашення заборгованості за тілом кредиту не здійснив, а тому основний борг (тіло кредиту) у розмірі 4.200,00 грн підлягає стягненню в повному обсязі.
Проценти за користування кредитом нараховані у розмірі 7.896,00 грн. Згідно з умовами договору проценти нараховуються за фіксованою ставкою 1 % за кожен день користування кредитом на залишок фактичної заборгованості за кредитом за період фактичного користування. За наданим Позивачем розрахунком проценти нараховувалися з 21.11.2024 по 28.05.2025, тобто в межах строку кредитування, встановленого договором (360 днів, дата закінчення договору - 16.11.2025), та припинені з дати відступлення права вимоги за договором факторингу. Таке нарахування процентів у межах строку кредитування узгоджується з правовими висновками Великої Палати Верховного Суду, викладеними у постанові від 28 березня 2018 року у справі № 444/9519/12, про неможливість нарахування передбачених договором процентів за користування кредитом поза межами строку кредитування. Суд вважає зазначений розрахунок таким, що відповідає умовам договору, а тому проценти у розмірі 7.896,00 грн підлягають стягненню в повному обсязі.

Щодо вимоги про стягнення 8.400,00 грн, визначеної Позивачем як пеня, суд зазначає таке.
За умовами пункту 6.4 кредитного договору та Паспорта споживчого кредиту сторони погодили нарахування штрафу (у розмірі 630,00 грн на четвертий день невиконання зобов?язання та 126,00 грн за кожен наступний день), тоді як нарахування пені договором не передбачено. Незалежно від найменування, заявлена до стягнення сума 8.400,00 грн за своєю правовою природою є неустойкою у розумінні статті 549 ЦК України.
Обґрунтовуючи правомірність нарахування неустойки, Позивач у розрахунку заборгованості посилається на те, що пункт 6.1 Прикінцевих та перехідних положень Закону України «Про споживче кредитування», який передбачав звільнення споживача від відповідальності в період воєнного стану, виключено на підставі Закону України № 3498-IX від 22.11.2023, а спірний договір укладено після набрання чинності цими змінами.
Проте суд звертає увагу, що поряд із наведеною спеціальною нормою існує самостійна загальна норма - пункт 18 Прикінцевих та перехідних положень Цивільного кодексу України (у редакції Закону України від 15.03.2022 № 2120-IX), якою передбачено, що у період дії в Україні воєнного, надзвичайного стану та у тридцятиденний строк після його припинення або скасування у разі прострочення позичальником виконання грошового зобов?язання за договором, відповідно до якого позичальнику було надано кредит (позику) банком або іншим кредитодавцем (позикодавцем), позичальник звільняється від відповідальності, визначеної статтею 625 цього Кодексу, а також від обов?язку сплати на користь кредитодавця (позикодавця) неустойки (штрафу, пені) за таке прострочення.
Зазначена норма Цивільного кодексу України є чинною, має самостійний характер та не залежить від наявності або виключення спеціальних положень Закону України «Про споживче кредитування». Вона не містить обмежень щодо дати укладення договору, а отже поширюється і на кредитні договори, укладені після 24 лютого 2022 року. Виключення пункту 6.1 Прикінцевих та перехідних положень Закону України «Про споживче кредитування» не скасовує дію пункту 18 Прикінцевих та перехідних положень Цивільного кодексу України.
Оскільки неустойку нараховано за прострочення виконання грошового зобов?язання у період дії в Україні воєнного стану, введеного Указом Президента України від 24.02.2022 № 64/2022 (затвердженого Законом України № 2102-IX) та продовженого у встановленому порядку, Відповідач у силу пункту 18 Прикінцевих та перехідних положень Цивільного кодексу України звільняється від обов?язку сплати такої неустойки. За таких обставин вимога Позивача про стягнення неустойки у розмірі 8.400,00 грн є необґрунтованою та задоволенню не підлягає.
Суд також зазначає, що проценти за користування кредитом (стаття 1048 ЦК України) є платою за користування кредитом, а не заходом цивільно-правової відповідальності, тому мораторій, встановлений пунктом 18 Прикінцевих та перехідних положень ЦК України, на них не поширюється.
Таким чином, суд дійшов висновку, що позовні вимоги ТОВ «Свеа Фінанс» є обґрунтованими та підлягають частковому задоволенню - у частині стягнення з ОСОБА_1 тіла кредиту в розмірі 4.200,00 грн та процентів за користування кредитом у розмірі 7.896,00 грн, а всього 12.096,00 грн. У задоволенні вимоги про стягнення пені (неустойки) у розмірі 8.400,00 грн належить відмовити.
Відповідно до частини першої статті 141 ЦПК України судовий збір покладається на сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог. Оскільки позов задоволено частково (на 12.096,00 грн із 20.496,00 грн заявлених, що становить 59,02 %), з Відповідача на користь Позивача підлягає стягненню судовий збір пропорційно розміру задоволених вимог - у розмірі 1.571,25 грн.

ІV. Резолютивна частина
Керуючись ст. ст. 512, 514, 516, 525, 526, 530, 549, 610, 611, 629, 1046, 1048, 1049, 1054, 1056-1, 1077 Цивільного кодексу України, пунктом 18 Прикінцевих та перехідних положень Цивільного кодексу України, ст. ст. 11, 12 Закону України «Про електронну комерцію», ст. ст. 4, 5, 12, 13, 76-81, 141, 223, 259, 263-265, 268, 273, 280-282 ЦПК України, суд вирішив:
1. Позов задовольнити частково.
Стягнути з ОСОБА_1 на користь Товариства з обмеженою відповідальністю «Свеа Фінанс» заборгованість за договором про надання споживчого кредиту № 1908763 від 21.11.2024 у розмірі 12.096 (дванадцять тисяч дев?яносто шість) грн 00 коп., з яких:
- тіло кредиту - 4.200,00 грн;
- проценти за користування кредитом - 7.896,00 грн.
У задоволенні позовних вимог у частині стягнення пені (неустойки) у розмірі 8.400,00 грн - відмовити.
2. Стягнути з ОСОБА_1 на користь Товариства з обмеженою відповідальністю «Свеа Фінанс» судовий збір у розмірі 1.571 (одна тисяча п?ятсот сімдесят одна) грн 25 коп.
3. Заочне рішення набирає законної сили, якщо протягом строків, встановлених цим Кодексом, не подані заява про перегляд заочного рішення або апеляційна скарга, або якщо рішення залишено в силі за результатами апеляційного розгляду справи.
Заочне рішення може бути переглянуте судом, що його ухвалив, за письмовою заявою відповідача. Заяву про перегляд заочного рішення може бути подано протягом тридцяти днів з дня його проголошення.
Апеляційна скарга на рішення суду подається протягом тридцяти днів з дня його проголошення.
4. Позивач: Товариство з обмеженою відповідальністю «Свеа Фінанс», місцезнаходження: 03126, м. Київ, бульвар Вацлава Гавела, будинок 6, код ЄДРПОУ: 37616221.
Відповідач: ОСОБА_1 , остання відома адреса: АДРЕСА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , РНОКПП: НОМЕР_3 .

Суддя: