ЛЬВІВСЬКИЙ ОКРУЖНИЙ АДМІНІСТРАТИВНИЙ СУД

Р І Ш Е Н Н Я
І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

07 серпня 2026 року | справа № 380/3719/26

Львівський окружний адміністративний суд у складі головуючого судді Кузана Р.І. розглянувши у письмовому провадженні в м.Львові в порядку спрощеного позовного провадження адміністративну справу за позовом ОСОБА_1 до Військової частини НОМЕР_1 про визнання протиправними дій, зобов`язання вчинити дії, -

в с т а н о в и в :

ОСОБА_1 (місце реєстрації: АДРЕСА_1 , РНОКПП НОМЕР_2 ) (далі – позивач, ОСОБА_1 ) звернувся до суду з позовом до Військової частини НОМЕР_1 (місцезнаходження: АДРЕСА_2 , ЄДРПОУ НОМЕР_3 ) (далі – відповідач), в якому просить:
- визнати протиправними дії Військової частини НОМЕР_1 щодо відмови у звільненні ОСОБА_1 з військової служби за його рапортом на підставі пп. г п. 2 ч. 4 ст. 26 Закону України “Про військовий обов`язок і військову службу” (через сімейні обставини в зв`язку з необхідністю виховання дитини з інвалідністю віком до 18 років);
- зобов`язати військову частину НОМЕР_1 звільнити ОСОБА_1 з військової служби на підставі пп. г п. 2 ч. 4 ст. 26 Закону України “Про військовий обов`язок і військову службу” (через сімейні обставини в зв`язку з необхідністю виховання дитини з інвалідністю віком до 18 років). 
Обґрунтовуючи позовні вимоги посилається на те, що проходить військову службу як мобілізований у Військовій частині НОМЕР_1 . У позивача є донька – ОСОБА_2 ІНФОРМАЦІЯ_1 з інвалідністю, що підтверджується Свідоцтвом про народження, посвідченням дитини інваліда та медичним висновком про дитину з інвалідністю віком до 18 років. У зв`язку з наявністю у позивача дитини з інвалідністю, 22.12.2025 він подав рапорт по команді, в якому просив звільнити його з військової служби на підставі пп. г п. 2 ч. 4 ст. 26 Закону України “Про військовий обов`язок і військову службу” (через сімейні обставини в зв`язку з необхідністю виховання дитини з інвалідністю віком до 18 років).
Відповідач не надав позивачу вмотивованої відповіді за результатами розгляду рапорту, у зв`язку з чим представник позивача звернулась до відповідача з адвокатським запитом та отримала відповідь, згідно з якою у задоволенні рапорту позивачу відмовлено у зв`язку з наявністю у доньки позивача матері – ОСОБА_3 (яка є особою з інвалідністю ІІ групи, про що позивач зазначив у рапорті та надав підтверджуючі документи). Відповідач аргументує свою позицію тим, що ОСОБА_3 не визнана недієздатною, не позбавлена батьківських прав та працює, а тому, на думку відповідача, не має жодних перешкод у вихованні нею дитини з інвалідністю. Проте, відповідачем не взято до уваги стан здоров`я ОСОБА_3 , підтверджений долученими до рапорту документами. ОСОБА_3 є особою з ІІ групою інвалідності, встановленою безстроково, діагноз – ревматоїдний артрит.
Позивач зазначає, що не зважаючи на наявність у ОСОБА_2 матері, яка при цьому реально не може самостійно здійснювати виховання доньки з об`єктивних причин (стан здоров`я та наявність інвалідності ІІ групи з встановленими обмеженнями життєдіяльності, а саме – обмеження самообслуговування II ступеня, обмеження здатності до самостійного пересування II ступеня, обмеження здатності до трудової діяльності II ступеня), то така особа відсутня у розумінні приписів частини 12 статті 26 Закону України «Про військовий обов`язок та військову службу». Вважає, що позивач надав відповідачу достатні докази для підтвердження відсутності інших осіб, які зобов`язані та реально можуть здійснювати виховання доньки з інвалідністю ОСОБА_2 , проте відповідач не взяв їх до уваги. З цих підстав просить позов задовольнити.
Ухвалою судді від 09.03.2026 прийнято позовну заяву до розгляду та відкрито провадження у справі; справу вирішено розглядати за правилами спрощеного позовного провадження.
Відповідач подав до суду відзив на позовну заяву, в якому просить суд відмовити в задоволенні позову. Зазначає, що 22.12.2025 військовослужбовець 2 автомобільного відділення 3 автомобільного взводу автомобільної роти підвозу військово - технічного майна військової частини НОМЕР_1 ОСОБА_1 звернувся до вищого командування військової частини НОМЕР_1 з рапортом про звільнення його з військової служби на підставі підпункту «Г» пункту 2 частини 4 статті 26 Закону України «Про військовий обов?язок та військову службу» у зв?язку з вихованням військовослужбовцем дитини з інвалідністю віком до 18 років. В задоволенні вищевказаного рапорту командуванням в/ч НОМЕР_1 відмовлено, оскільки відповідно до підпункту «Г» пункту 2 частини 4 статті 26 Закону України «Про військовий обов?язок та військову службу», військовослужбовці, які проходять військову службу за призовом під час мобілізації, на особливий період, військову службу за призовом осіб із числа резервістів в особливий період, звільняються з військової служби під час воєнного стану через сімейні обставини або з інших поважних причин, перелік яких визначається частиною 12 цієї статті (якщо військовослужбовець не висловили бажання продовжувати військову службу). Абзацом 9 підпунктом 2 частини 12 статті 26 Закону Україні «Про військовий обов?язок та військову службу» визначено, що військовослужбовці звільняються з військової служби через сімейні обставини або з інших поважних причин, як то виховання військовослужбовцем дитини з інвалідністю віком до 18 років, у разі відсутності інших осіб, які зобов?язані їх виховувати.
Вказує, що з доданих позивачем до рапорту про звільнення з військової служби документів випливає, що відповідно до свідоцтва про народження серії НОМЕР_4 , ОСОБА_1 є батьком ОСОБА_2 ІНФОРМАЦІЯ_1 , яка має статус «дитина інвалід до 18 років». Матір`ю ОСОБА_2 є ОСОБА_3 ІНФОРМАЦІЯ_2 , яка також є законним представником дитини-інваліда відповідно до посвідчення серії НОМЕР_5 . Сімейним кодексом України передбачено паритетне та законне виховання дитини обома батьками. Так у ОСОБА_2 ІНФОРМАЦІЯ_1 є мати ОСОБА_3 ІНФОРМАЦІЯ_2 , яка зобов?язана її виховувати.
Відповідач також зазначає, що подані до рапорту документи не підтверджують не можливість виконання ОСОБА_3 своїх обов?язків щодо виховання їхньої спільної дитини.
Крім цього, відповідно до Положення про Військову частину НОМЕР_6 , затвердженого наказом командира військової частини НОМЕР_7 №18/дск від 11.09.2025 (гриф обмеження доступу дск), у командира військової частини НОМЕР_6 відсутні повноваження щодо призначення та звільнення осіб рядового, сержантського та старшинського складу на посади військової частини НОМЕР_6 в порядку підпорядкування, тому навіть при умові задоволення позовних вимог в частині зобов?язання військової частини НОМЕР_1 звільнити ОСОБА_1 з військової служби на підставі підпункту «Г» пункту 2 частини 4 статті 26 Закону України «Про військовий обов?язок та військову службу» у зв?язку з вихованням військовослужбовцем дитини з інвалідністю віком до 18 років, командування військової частини фактично не зможе виконати рішення суду. Просить відмовити в задоволенні позову повністю.
Від представника позивача надійшла відповідь на відзив, в якій представник додатково зазначив, що лише юридична наявність дружини та матері ОСОБА_3 не може бути достатньою підставою для відмови у звільненні військовослужбовця, оскільки такий член сім`ї не може взяти на себе фактичні обов`язки щодо виховання дитини з інвалідністю і здійснювати необхідний їй догляд. 
Дослідивши подані сторонами документи, всебічно і повно з`ясувавши всі фактичні обставини справи, на яких ґрунтуються позовні вимоги, об`єктивно оцінивши докази, які мають значення для розгляду справи і вирішення спору по суті, суд встановив таке.
ОСОБА_1 призваний на військову службу під час мобілізації та проходить військову службу у Військовій частині НОМЕР_1 . 
У позивача є донька – ОСОБА_2 ІНФОРМАЦІЯ_1 з інвалідністю (дитина-інвалід підгрупи А, що характеризується високою мірою втрати здоров`я та залежністю від постійного стороннього догляду), що підтверджується Свідоцтвом про народження, посвідченням дитини інваліда та медичним висновком про дитину з інвалідністю віком до 18 років.
Дружина позивача - ОСОБА_3 є особою з ІІ групою інвалідності, встановленою безстроково, діагноз – ревматоїдний артрит. 
Згідно з актом обстеження сімейного стану військовослужбовця із зазначенням інформації про наявність чи відсутність інших осіб, які здійснюють або можуть здійснювати догляд (утримання) від 05.09.2025, який затверджений ТВО начальника ІНФОРМАЦІЯ_3 , мати дитини інваліда ОСОБА_2 – ОСОБА_3 не здатна здійснювати догляд, оскільки сама є інвалідом 2 групи згідно з довідкою до акта огляду медико-соціальної експертної комісії: серії 12 ААГ №625395 від 11.04.2024.
Позивач - військовослужбовець, 2 автомобільного відділення 3 автомобільного взводу автомобільної роти підвозу військово - технічного майна військової частини НОМЕР_1 ОСОБА_1 22.12.2025 звернувся з письмовим рапортом до вищого командування військової частини НОМЕР_1 про звільнення його з військової служби на підставі підпункту «г» пункту 2 частини 4 статті 26 Закону України «Про військовий обов?язок та військову службу» у зв?язку з вихованням військовослужбовцем дитини з інвалідністю віком до 18 років. 
До рапорту позивач долучив нотаріально завірені копії таких документів: свідоцтво про шлюб серії НОМЕР_8 ; свідоцтво про народження ОСОБА_2 серії НОМЕР_9 ; медичний висновок №61 про дитину з інвалідністю до 18 років; копію індивідуальної програми реабілітації дитини з інвалідністю; копію Довідки до акту огляду МСЕК; копію індивідуальної програми реабілітації інваліда ОСОБА_3 ; копію Довідки ЛКК; копію Акту обстеження сімейного стану військовослужбовця; копію довідки про склад сім`ї; копію паспорта ОСОБА_1 ; копію довідки про присвоєння ідентифікаційного коду ОСОБА_1 ; копію довідки про присвоєння ідентифікаційного коду ОСОБА_2 ; копію паспорта ОСОБА_3 ; копію довідки про присвоєння ідентифікаційного коду ОСОБА_3 . 
Про прийняте рішення за результатами розгляду рапорту Військовою частиною НОМЕР_1 позивача не повідомлено.
У зв`язку з цим представник Позивача звернулась до відповідача з адвокатським запитом щодо надання інформації за рапортом ОСОБА_1 .
Військова частина НОМЕР_1 листом від 19.02.2026 повідомила представника позивача про те, що у задоволенні рапорту позивачу відмовлено у зв`язку з наявністю у доньки позивача матері – ОСОБА_3 (яка є особою з інвалідністю ІІ групи). В листі відповідач аргументував свою позицію тим, що ОСОБА_3 , будучи особою з інвалідністю ІІ групи, не потребує постійного догляду, не визнана недієздатною, не позбавлена батьківських прав та працює вихователем, що не позбавляє її можливості виконувати обов`язки щодо виховання дитини з інвалідністю ОСОБА_2 . 
Вважаючи протиправними дії відповідача щодо відмови у звільненні з військової служби за його рапортом, позивач звернувся до суду з цим позовом.
При вирішенні спору суд керувався таким.
Статтею 65 Конституції України встановлено, що захист Вітчизни, незалежності та територіальної цілісності України, шанування її державних символів є обов`язком громадян України. Громадяни відбувають військову службу відповідно до закону.
Згідно з пунктом 20 частини 1 статті 106 Конституції України передбачено, що Президент України приймає відповідно до закону рішення про загальну або часткову мобілізацію та введення воєнного стану в Україні або в окремих її місцевостях у разі загрози нападу, небезпеки державній незалежності України.
У зв`язку з військовою агресією російської федерації проти України, на підставі пропозиції Ради національної безпеки і оборони України, відповідно до пункту 20 частини 1 статті 106 Конституції України, Закону України від 12.05.2015 № 389-VIII «Про правовий режим воєнного стану», Указом Президента України «Про введення воєнного стану в Україні» №64/2022 від 24.02.2022, затвердженим Законом України «Про затвердження Указу Президента України «Про введення воєнного стану в Україні» №2102-IX від 24.02.2022, введено в Україні воєнний стан із 05 години 30 хвилин 24 лютого 2022 року, який триває і до сьогодні.
Указом Президента України №69/2022 від 24.02.2022 у зв`язку з військовою агресією російської федерації проти України та з метою забезпечення оборони держави, підтримання бойової і мобілізаційної готовності Збройних Сил України та інших військових формувань, на підставі пропозиції Ради національної безпеки і оборони України, оголошено проведення загальної мобілізації.
Закон України «Про мобілізаційну підготовку та мобілізацію» від 21.10.1993 №3543-XII (далі - Закон №3543-XII) встановлює правові основи мобілізаційної підготовки та мобілізації в Україні, визначає засади організації цієї роботи, повноваження органів державної влади, інших державних органів, органів місцевого самоврядування, а також обов`язки підприємств, установ і організацій незалежно від форми власності (далі - підприємства, установи і організації), повноваження і відповідальність посадових осіб та обов`язки громадян щодо здійснення мобілізаційних заходів.
Частиною 2 статті 4 Закону №3543-XII встановлено, що загальна мобілізація проводиться одночасно на всій території України і стосується національної економіки, органів державної влади, інших державних органів, органів місцевого самоврядування, Збройних Сил України, інших військових формувань, Оперативно-рятувальної служби цивільного захисту, підприємств, установ і організацій.
Відповідно до частин 5 та 6 статті 4 Закону №3543-XII вид, обсяги, порядок і строк проведення мобілізації визначаються Президентом України в рішенні про її проведення. Рішення про проведення відкритої мобілізації має бути негайно оголошене через засоби масової інформації.
Пунктом 12 частини 1 статті 1 Закону України «Про оборону України» від 06.12.1991 № 1932-XII визначено, що особливий період - період, що настає з моменту оголошення рішення про мобілізацію (крім цільової) або доведення його до виконавців стосовно прихованої мобілізації чи з моменту введення воєнного стану в Україні або в окремих її місцевостях та охоплює час мобілізації, воєнний час і частково відбудовний період після закінчення воєнних дій.
Відповідно до частини першої статті 2 Закону № 2232-XII військова служба є державною службою особливого характеру, яка полягає у професійній діяльності придатних до неї за станом здоров`я і віком громадян України (за винятком випадків, визначених законом), іноземців та осіб без громадянства, пов`язаній із обороною України, її незалежності та територіальної цілісності. Час проходження військової служби зараховується громадянам України до їх страхового стажу, стажу роботи, стажу роботи за спеціальністю, а також до стажу державної служби.
Підстави звільнення з військової служби передбачені статтею 26 Закону № 2232-XII.
Зокрема, у підпункті «г» пункту 2 частини 4 статті 26 Закону № 2232-ХІІ (в редакції, яка діяла на момент виникнення спірних правовідносин) передбачені підстави звільнення військовослужбовців через такі сімейні обставини або інші поважні причини (якщо військовослужбовці не висловили бажання продовжувати військову службу), зокрема, виховання військовослужбовцем дитини з інвалідністю віком до 18 років, у разі відсутності інших осіб, які зобов`язані її виховувати.
Згідно з частиною 7 статті 26 Закону №2232-XII звільнення військовослужбовців з військової служби здійснюється в порядку, передбаченому положеннями про проходження військової служби громадянами України.
З матеріалів справи випливає, що позивач проходить військову службу у Військовій частині НОМЕР_1 за призовом під час загальної мобілізації.
Спір у даній справі виник у зв`язку з відмовою відповідача у звільненні позивача з військової служби на підставі підпункту «г» пункту 2 частини четвертої статті 26 Закону №2232-XII.
Указом Президента України № 1153/2008 від 10.12.2008 затверджено Положення про проходження громадянами України військової служби у Збройних Силах України (далі Положення № 1153/2008), яке визначається порядок проходження громадянами України військової служби у Збройних Силах України та регулюються питання, пов`язані з проходженням такої служби під час виконання громадянами військового обов`язку в запасі. Це Положення застосовується також до відносин, що виникають у зв`язку з проходженням у Збройних Силах України кадрової військової служби особами офіцерського складу до їх переходу в установленому порядку на військову службу за контрактом або звільнення з військової служби.
Відповідно до пункту 12 Положення №1153 встановлення, зміна або припинення правових відносин військовослужбовців, які проходять військову службу за контрактом та за призовом осіб офіцерського складу (зокрема, присвоєння та позбавлення військового звання, пониження та поновлення у військовому званні, призначення на посади та звільнення з посад, переміщення по службі, звільнення з військової служби, залишення на військовій службі понад граничний вік перебування на військовій службі, направлення за кордон, укладення та припинення (розірвання) контракту, продовження його строку, призупинення контракту та військової служби тощо) оформлюється письмовими наказами по особовому складу на підставі відповідних документів, перелік та форма яких встановлюються Міністерством оборони України.
Пунктом 233 Положення №1153/2008 передбачено, що військовослужбовці, які бажають звільнитися з військової служби, подають по команді рапорти та документи, які підтверджують підстави звільнення. У рапортах зазначаються:
підстави звільнення з військової служби;
думка військовослужбовця щодо його бажання проходити службу у військовому резерві Збройних Сил України за відповідною військово-обліковою спеціальністю;
районний (міський) територіальний центр комплектування та соціальної підтримки, до якого повинна бути надіслана особова справа військовослужбовця.
Наказом Міністра оборони України від 10.04.2009 № 170 зареєстровано в Міністерстві юстиції України 19.05.2009 № 438/16454 і відповідно до Закону України «Про військовий обов`язок і військову службу» (із змінами і доповненнями) та Указу Президента України від 10 грудня 2008 року № 1153 «Про Положення про проходження громадянами України військової служби у Збройних Силах України» затверджено Інструкцію про організацію виконання Положення про проходження громадянами України військової служби у Збройних Силах України. (далі - Інструкція).
Інструкція про організацію виконання Положення про проходження громадянами України військової служби у Збройних Силах України визначає механізм реалізації та порядок організації у Збройних Силах України, Державній спеціальній службі транспорту виконання вимог Положення про проходження громадянами України військової служби у Збройних Силах України (п. 1.1 Інструкції).
Документи на звільнення військовослужбовців направляються безпосередньо до посадових осіб, які мають право їх звільнення з військової служби. Наказ по особовому складу про звільнення цих військовослужбовців повинен бути виданий і доведений до територіального центру комплектування та соціальної підтримки за місцем взяття громадянина на військовий облік та до військової частини за місцем проходження військової служби в строки, що забезпечуватимуть вчасне здавання справ і посад і розрахунок військовослужбовців, а також виконання строків звільнення, визначених Президентом України (абз. 13. п.14.10 Інструкції).
Статтею 14 Статуту внутрішньої служби Збройних Сил України, затвердженого Законом України від 24 березня 1999 року № 548-XIV, передбачено, що із службових та особистих питань військовослужбовець повинен звертатися до свого безпосереднього начальника, а якщо він не може їх вирішити - до наступного прямого начальника.
Перелік документів, що подаються з Поданням до звільнення військовослужбовця з військової служби, зазначено у додатку 19 до Інструкції.
Відповідно до п.14.10 Інструкції звільнення з військової служби через сімейні обставини або інші поважні причини здійснюється за наявності оригіналів документів, що підтверджують таку підставу звільнення.
Згідно з п. 117 Дисциплінарного статуту ЗСУ пропозиція, заява чи скарга вважаються вирішеними, якщо розглянуто всі порушені в них питання, вжито необхідних заходів або надано вичерпні відповіді. Відмова у вирішенні питань, викладених у пропозиції, заяві чи скарзі, доводиться до відома військовослужбовців, які їх подали, у письмовій формі з посиланням на акти законодавства із зазначенням причин відмови та роз`ясненням порядку оскарження прийнятого рішення.
Аналіз наведених вище норм свідчить про те, що звільнення з військової служби під час воєнного стану через сімейні обставини, здійснюється військовослужбовцем, який не висловив бажання продовжувати військову службу, шляхом подання рапорту та документів, які підтверджують підстави для звільнення, а розгляд рапорту військовослужбовця про звільнення зі служби повинен відбуватися за встановленою процедурою, яка включає підготовку подання, перевірку документів, що підтверджують наявність сімейних обставин або інших поважних причин, уточнення даних про проходження особою військової служби, документальне підтвердження періодів служби, що підлягають зарахуванню до вислуги в календарному та пільговому обчисленні, проведення розрахунку вислуги років військової служби.
Наслідком розгляду рапорту військовослужбовця про звільнення з військової служби є наказ по особовому складу про звільнення з військової служби чи надання обґрунтованої відмови у задоволенні рапорту.
Суд наголошує, що згідно з п. 117 Дисциплінарного статуту ЗСУ пропозиція, заява чи скарга вважаються вирішеними, якщо розглянуто всі порушені в них питання, вжито необхідних заходів або надано вичерпні відповіді.
Як вже було встановлено, позивач подав рапорт, у якому просив клопотати перед командуванням Військової частини НОМЕР_10 про його звільнення з військової служби на підставі підпункту «г» пункту 2 частини четвертої статті 26 Закону №2232-XII (через такі сімейні обставини або інші поважні причини) - у зв`язку з необхідністю здійснення виховання дитини з інвалідністю віком до 18 років ОСОБА_2 
постійного догляд за особою з інвалідністю І групи ОСОБА_4 , яка інших доглядачів немає.
До рапорту позивач додав завірені копії свідоцтво про шлюб; свідоцтво про народження; медичний висновок про дитину з інвалідністю до 18 років; копію індивідуальної програми реабілітації дитини з інвалідністю; копію Довідки до акту огляду МСЕК; копію індивідуальної програми реабілітації інваліда ОСОБА_3 ; копію Довідки ЛКК; копію Акту обстеження сімейного стану військовослужбовця (оригінал наданий разом з рапортом від 12.09.2025); копію довідки про склад сім`ї; копію паспорта ОСОБА_1 ; копію довідки про присвоєння ідентифікаційного коду ОСОБА_1 ; копію довідки про присвоєння ідентифікаційного коду ОСОБА_2 ; копію паспорта ОСОБА_3 ; копію довідки про присвоєння ідентифікаційного коду ОСОБА_3 .
Указом Президента України № 1153/2008 від 10.12.2008 затверджено Положення про проходження громадянами України військової служби у Збройних Силах України (далі Положення № 1153/2008), яке визначається порядок проходження громадянами України військової служби у Збройних Силах України та регулюються питання, пов`язані з проходженням такої служби під час виконання громадянами військового обов`язку в запасі. Це Положення застосовується також до відносин, що виникають у зв`язку з проходженням у Збройних Силах України кадрової військової служби особами офіцерського складу до їх переходу в установленому порядку на військову службу за контрактом або звільнення з військової служби.
Відповідно до пункту 12 Положення №1153 встановлення, зміна або припинення правових відносин військовослужбовців, які проходять військову службу за контрактом та за призовом осіб офіцерського складу (зокрема, присвоєння та позбавлення військового звання, пониження та поновлення у військовому званні, призначення на посади та звільнення з посад, переміщення по службі, звільнення з військової служби, залишення на військовій службі понад граничний вік перебування на військовій службі, направлення за кордон, укладення та припинення (розірвання) контракту, продовження його строку, призупинення контракту та військової служби тощо) оформлюється письмовими наказами по особовому складу на підставі відповідних документів, перелік та форма яких встановлюються Міністерством оборони України.
Пунктом 233 Положення №1153/2008 передбачено, що військовослужбовці, які бажають звільнитися з військової служби, подають по команді рапорти та документи, які підтверджують підстави звільнення. У рапортах зазначаються:
підстави звільнення з військової служби;
думка військовослужбовця щодо його бажання проходити службу у військовому резерві Збройних Сил України за відповідною військово-обліковою спеціальністю;
районний (міський) територіальний центр комплектування та соціальної підтримки, до якого повинна бути надіслана особова справа військовослужбовця.
Наказом Міністра оборони України від 10.04.2009 № 170 зареєстровано в Міністерстві юстиції України 19.05.2009 № 438/16454 і відповідно до Закону України «Про військовий обов`язок і військову службу» (із змінами і доповненнями) та Указу Президента України від 10 грудня 2008 року № 1153 «Про Положення про проходження громадянами України військової служби у Збройних Силах України» затверджено Інструкцію про організацію виконання Положення про проходження громадянами України військової служби у Збройних Силах України. (далі - Інструкція).
Інструкція про організацію виконання Положення про проходження громадянами України військової служби у Збройних Силах України визначає механізм реалізації та порядок організації у Збройних Силах України, Державній спеціальній службі транспорту виконання вимог Положення про проходження громадянами України військової служби у Збройних Силах України (п. 1.1 Інструкції).
Документи на звільнення військовослужбовців направляються безпосередньо до посадових осіб, які мають право їх звільнення з військової служби. Наказ по особовому складу про звільнення цих військовослужбовців повинен бути виданий і доведений до територіального центру комплектування та соціальної підтримки за місцем взяття громадянина на військовий облік та до військової частини за місцем проходження військової служби в строки, що забезпечуватимуть вчасне здавання справ і посад і розрахунок військовослужбовців, а також виконання строків звільнення, визначених Президентом України (абз. 13. п.14.10 Інструкції).
Статтею 14 Статуту внутрішньої служби Збройних Сил України, затвердженого Законом України від 24 березня 1999 року № 548-XIV, передбачено, що із службових та особистих питань військовослужбовець повинен звертатися до свого безпосереднього начальника, а якщо він не може їх вирішити - до наступного прямого начальника.
Перелік документів, що подаються з Поданням до звільнення військовослужбовця з військової служби, зазначено у додатку 19 до Інструкції.
Відповідно до п.14.10 Інструкції звільнення з військової служби через сімейні обставини або інші поважні причини здійснюється за наявності оригіналів документів, що підтверджують таку підставу звільнення.
Згідно з п. 117 Дисциплінарного статуту ЗСУ пропозиція, заява чи скарга вважаються вирішеними, якщо розглянуто всі порушені в них питання, вжито необхідних заходів або надано вичерпні відповіді. Відмова у вирішенні питань, викладених у пропозиції, заяві чи скарзі, доводиться до відома військовослужбовців, які їх подали, у письмовій формі з посиланням на акти законодавства із зазначенням причин відмови та роз`ясненням порядку оскарження прийнятого рішення.
Аналіз наведених вище норм свідчить про те, що звільнення військовослужбовців з військової служби під час воєнного стану через сімейні обставини, здійснюється військовослужбовцем, який не висловив бажання продовжувати військову службу, шляхом подання рапорту та документів, які підтверджують підстави для звільнення, а розгляд рапорту військовослужбовця про звільнення зі служби повинен відбуватися за встановленою процедурою, яка включає підготовку подання, перевірку документів, що підтверджують наявність сімейних обставин або інших поважних причин, уточнення даних про проходження особою військової служби, документальне підтвердження періодів служби, що підлягають зарахуванню до вислуги в календарному та пільговому обчисленні, проведення розрахунку вислуги років військової служби.
Наслідком розгляду рапорту військовослужбовця про звільнення з військової служби є наказ по особовому складу про звільнення з військової служби чи надання обґрунтованої відмови у задоволенні рапорту.
Суд наголошує, що згідно з п. 117 Дисциплінарного статуту ЗСУ пропозиція, заява чи скарга вважаються вирішеними, якщо розглянуто всі порушені в них питання, вжито необхідних заходів або надано вичерпні відповіді.
Як вже було встановлено, позивач подав рапорт командиру військової частини НОМЕР_1 , у якому просив звільнити його з військової служби на підставі підпункту «Г» пункту 2 частини 4 статті 26 Закону України «Про військовий обов?язок та військову службу» у зв?язку з вихованням військовослужбовцем дитини з інвалідністю віком до 18 років.
При цьому, на підтвердження того, що він є єдиною особою, що може здійснювати догляд за своєю донькою з інвалідністю, позивач надав докази того, що його дружина є інвалідом ІІ групи, діагноз – ревматоїдний артрит, у зв`язку з чим вона не може самостійно здійснювати догляд за хворою донькою.
Згідно Постанови КМУ від 3 грудня 2009 р. № 1317 “Питання медико-соціальної експертизи” (яка була чинною на момент встановлення інвалідності ОСОБА_3 ) підставою для встановлення II групи інвалідності є стійкі, вираженої важкості функціональні порушення в організмі, зумовлені захворюванням, травмою або вродженою вадою, що призводять до значного обмеження життєдіяльності особи, при збереженій здатності до самообслуговування та не спричиняють потреби в постійному сторонньому нагляді, догляді або допомозі. 
Суд встановив, що згідно з індивідуальною програмою реабілітації інваліда №279, ОСОБА_3 встановлено такі обмеження життєдіяльності: 
обмеження самообслуговування II ступеня - здатність до самообслуговування з використанням допоміжних засобів і/або за допомогою інших осіб; 
обмеження здатності до самостійного пересування II ступеня - здатність до самостійного пересування з використанням допоміжних засобів і/або за допомогою інших осіб; 
обмеження здатності до трудової діяльності II ступеня - нездатність до провадження окремих видів трудової діяльності чи здатність до трудової діяльності у спеціально створених умовах з використанням допоміжних засобів і/або спеціально обладнаного робочого місця, за допомогою інших осіб. 
Таким чином, матір ОСОБА_2 – ОСОБА_3 сама є особою з інвалідністю ІІ групи та має суттєві обмеження життєдіяльності, відтак не може самостійно здійснювати виховання доньки з об`єктивних причин. 
За таких обставин, в контексті спірних правовідносин, суд дійшов висновку, що сам лише юридичний факт наявності в дитини з інвалідністю матері, яка зобов`язана здійснювати виховання своєї дитини, не може бути достатньою підставою для відмови у звільненні військовослужбовця з військової служби згідно з підпунктом «г» пункту 2 частини 4 статті 26 Закону № 2232-ХІІ. На переконання суду визначальним є встановлення можливості такою особою самостійно здійснювати догляд та виховання дитини з інвалідністю віком до 18 років, оскільки такий член сім`ї не може взяти на себе фактичні обов`язки щодо виховання дитини з інвалідністю і здійснювати необхідний їй догляд.
В даному випадку з наявних у справі доказів, які також додавались позивачем до рапорту, суд встановив, що ОСОБА_3 з об`єктивних причин (наявність ІІ групи інвалідності та встановлення у зв`язку з цим обмежень життєдіяльності) не може самостійно здійснювати виховання своєї доньки ОСОБА_2 , яка є дитиною з інвалідністю віком до 18 років.
При цьому суд зазначає, що матеріали справи не містять жодного обґрунтованого рішення уповноваженої особи відповідача за результатами розгляду рапорту позивача від 21.12.2025, хоча Військовою частиною НОМЕР_1 отримано такий рапорт 22.12.2025, що підтверджується відповідною відміткою.
Вказане дозволяє суду дійти висновку про те, що відповідачем не розглянуто по суті рапорт позивача та не надано оцінки вказаним в рапорті обставинам та документам.
Суд зазначає, що факт отримання рапорта позивача не звільняє відповідача, як суб`єкта повноважень, до компетенції якого належить вирішення спірного питання щодо можливості звільнення позивача з військової служби, від обов`язку прийняття рішення за наслідками розгляду рапорту по суті. Так, за результатами розгляду рапорту та доданих до нього документів відповідач повинен прийняти відповідний наказ про звільнення з військової служби, а за відсутності правових підстав для цього - повідомити про це заявника.
Таким чином, у цих правовідносинах суб`єкт владних повноважень не може утриматись від прийняття рішення, що входить до його виключної компетенції.
Відповідно до п. 2.1.6 Інструкції з діловодства у Збройних Силах України, затвердженої наказом Головнокомандувача Збройних Сил України від 31 січня 2024 № 40 (далі - Інструкція № 40) рапорт (заява) письмове звернення військовослужбовця (працівника) до вищої посадової особи з проханням (надання відпустки, матеріальної допомоги, поліпшення житлових умов, переведення, звільнення тощо) чи пояснення особистого характеру.
Згідно з приписами п. 3.1 Інструкції № 40 документообіг у військовій частині (установі), їх підрозділах це проходження документів із моменту їх створення або одержання до завершення виконання або відправлення. Документи незалежно від способу фіксації та відтворення інформації проходять і опрацьовуються на єдиних організаційних та правових засадах організації документообігу.
В п.п. 3.9.1 Інструкції № 40 зазначено, що реєстрація документів в електронній та паперовій формах (далі - документи) усіх категорій полягає у створенні запису облікових даних про документ та оформленні РМК в електронній формі у СЕДО із зазначенням обов`язкових реквізитів, за допомогою яких фіксується факт створення, відправлення або одержання документа шляхом проставлення на ньому реєстраційного індексу з подальшим записом у РМК необхідних відомостей про документ. Реєстрація документів проводиться з метою забезпечення їх обліку, моніторингу стану виконанням і оперативним використанням наявної в документах інформації. Реєструються документи незалежно від способу їх доставки, передачі чи створення.
В п.6 розділу ІІІ Порядку № 531 вказано, що усі рапорти, які потребують розгляду (прийняття рішення) командиром військової частини, попередньо обов`язково реєструються службою діловодства.
В розділі ІІІ Порядку № 531 зазначено, що командири (начальники) надають відповідь на паперовий рапорт військовослужбовця шляхом накладення резолюції. Резолюція повинна містити відомості, визначені у додатку 1 до цього Порядку (п.2). Непогодження рапорту безпосереднім та/або прямими командирами (начальниками) не перешкоджає подальшому руху рапорту для його розгляду командиром (начальником) або іншою посадовою особою, яка уповноважена приймати рішення стосовно порушеного в рапорті питання, та прийняття рішення по суті рапорту. …. Відмова у задоволенні рапорту має бути вмотивованою (п.3).
Відповідно до п. 8 Порядку № 531, початок перебігу строку розгляду паперового рапорту розпочинається із часу подання рапорту, а не часу його реєстрації в службі діловодства. Часом подання паперового рапорту є дата передачі рапорту на погодження безпосередньому командиру (начальнику) військовослужбовця, а у разі відмови в розгляді рапорту безпосереднім командиром (начальником) - дата передачі рапорту прямому командиру (начальнику), з урахуванням вимог пункту 1 цього розділу. У разі направлення рапорту засобами поштового зв`язку часом подання рапорту є дата надходження рапорту до поштового відділення за місцем знаходження відповідного підрозділу.
Положеннями п.п. 1 п. 9 Порядку № 531 передбачено, що розгляд паперового рапорту військовослужбовця всіма його прямими командирами (начальниками) здійснюється: невідкладно, але не пізніше ніж за 48 годин із часу подання військовослужбовцем рапорту - щодо питань, які стосуються військової дисципліни, обов`язків особового складу під час виконання бойових наказів (розпоряджень), збереження життя та здоров`я особового складу, відпустки за сімейними обставинами та з інших поважних причин.
Повертаючись до обставин у цій справі суд зазначає, що відповідачем не надано належних та достатніх доказів розгляду рапорту позивача від 21.12.2025 уповноваженою на прийняття рішення про звільнення позивача з військової служби особою. Крім цього, ОСОБА_1 не вказано причин, умов та обставин, які б унеможливлювали розгляд його рапорту та звільнення його з військової служби з вказаних ним підстав.
При цьому, оскільки відповідач належним чином по суті не надав відповідь на рапорт позивача про звільнення з військової служби та не прийняв будь-яке рішення, яке б породжувало для позивача юридичні наслідки, то суд зобов`язує відповідача розглянути зазначений рапорт по суті з урахуванням висновків суду та за результатами розгляду прийняти відповідне рішення.
Відповідач не надав суду доказів відсутності у нього повноважень щодо прийняття рішень за результатами розгляду рапорту позивача про звільнення з військової служби.
З огляду на встановлені обставини справи суд дійшов висновку, що саме відповідач у спірних правовідносинах допустив протиправну бездіяльність, яка порушує права та законні інтереси позивача, оскільки не прийняв будь-якого рішення за наслідками поданого позивачем рапорту від 21.12.2025 про звільнення з військової служби за сімейними обставинами на підставі підпункту «г» пункту 2 частини 4 статті 26 Закону України «Про військовий обов?язок та військову службу», за сімейними обставинами, а саме у зв`язку із вихованням військовослужбовцем дитини з інвалідністю віком до 18 років, у разі відсутності інших осіб, які зобов`язані її виховувати.
Тому, з метою повного відновлення порушеного права позивача суд вважає за необхідне зобов`язати відповідача розглянути рапорт позивача від 21.12.2025 про звільнення з військової служби за сімейними обставинами на підставі виховання військовослужбовцем дитини з інвалідністю віком до 18 років, з урахуванням висновків суду у цій справі. 
Завданням адміністративного судочинства є справедливе, неупереджене та своєчасне вирішення судом спорів у сфері публічно-правових відносин з метою ефективного захисту прав, свобод та інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб від порушень з боку суб`єктів владних повноважень (частина перша статті 2 КАС України).
Суд наголошує, що згідно частини другої статті 2 КАС України у справах щодо оскарження рішень, дій чи бездіяльності суб`єктів владних повноважень адміністративні суди перевіряють, чи прийняті (вчинені) вони: 1) на підставі, у межах повноважень та у спосіб, що визначені Конституцією та законами України; 2) з використанням повноваження з метою, з якою це повноваження надано; 3) обґрунтовано, тобто з урахуванням усіх обставин, що мають значення для прийняття рішення (вчинення дії); 4) безсторонньо (неупереджено); 5) добросовісно; 6) розсудливо; 7) з дотриманням принципу рівності перед законом, запобігаючи всім формам дискримінації; 8) пропорційно, зокрема з дотриманням необхідного балансу між будь-якими несприятливими наслідками для прав, свобод та інтересів особи і цілями, на досягнення яких спрямоване це рішення (дія); 9) з урахуванням права особи на участь у процесі прийняття рішення; 10) своєчасно, тобто протягом розумного строку.
Статтею 5 Кодексу адміністративного України встановлено, що кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до адміністративного суду, якщо вважає, що рішенням, дією чи бездіяльністю суб`єкта владних повноважень порушені її права, свободи або законні інтереси, і просити про їх захист.
Рішення, прийняті суб`єктами владних повноважень, дії, вчинені ними під час здійснення управлінських функцій, а також невиконання повноважень, встановлених законодавством (бездіяльність), можуть бути оскаржені до суду відповідно до частин першої, другої статті 55 Конституції України, статей 2, 6 Кодексу адміністративного судочинства України.
Конституційний Суд України, вирішуючи питання щодо тлумачення частини 2 статті 55 Конституції України, в Рішенні від 14 грудня 2011 року № 19-рп/2011 зазначив, що права і свободи людини та їх гарантії визначають зміст і спрямованість діяльності держави (частина 2 статті 3 Конституції України). Для здійснення такої діяльності органи державної влади та органи місцевого самоврядування, їх посадові і службові особи наділені публічною владою, тобто мають реальну можливість на підставі повноважень, встановлених Конституцією і законами України, приймати рішення чи вчиняти певні дії. Особа, стосовно якої суб`єкт владних повноважень прийняв рішення, вчинив дію чи допустив бездіяльність, має право на захист.
Утвердження правової держави відповідно до приписів статті 1, другого речення частини третьої статті 8, статті 55 Основного Закону України полягає, зокрема, у гарантуванні кожному судового захисту прав і свобод, а також у запровадженні механізму такого захисту. Конституційний Суд України у своїх рішеннях послідовно підкреслював значущість положень статті 55 Конституції України щодо захисту кожним у судовому порядку своїх прав і свобод від будь-яких рішень, дій чи бездіяльності органів влади, посадових і службових осіб, а також стосовно неможливості відмови у правосудді.
За своєю правовою природою бездіяльність - це пасивна форма поведінки особи, що полягає у невчиненні нею конкретних дій, які вона повинна була вчинити відповідно до вимог чинного законодавства.
Ефективний спосіб захисту повинен забезпечити поновлення порушеного права, бути адекватним наявним обставинам та виключати подальше звернення особи до суду за захистом порушених прав. Таким чином, обираючи спосіб захисту порушеного права, суд зобов`язаний враховувати положення статті 13 Конвенції стосовно права на ефективний засіб юридичного захисту, під яким слід розуміти такий, що призводить до потрібних результатів (наслідків), дає найбільший ефект, забезпечує поновлення порушеного права та є адекватним наявним обставинам.
У постанові від 11 лютого 2020 року у справі № 0940/2394/18 Верховний Суд сформулював такий висновок: у разі, якщо суб`єкт владних повноважень використав надане йому законом право на прийняття певного рішення за наслідками звернення особи, але останнє визнане судом протиправним з огляду на його невідповідність чинному законодавству, при цьому суб`єкт звернення дотримав усіх визначених законом умов, то суд вправі зобов`язати суб`єкта владних повноважень прийняти певне рішення.
Якщо ж таким суб`єктом на момент прийняття рішення не перевірено дотримання відповідним заявником усіх визначених законом умов або при прийнятті такого рішення суб`єкт дійсно має дискреційні повноваження, то суд повинен зобов`язати суб`єкта владних повноважень до прийняття рішення з урахуванням оцінки суду.
Отже критеріями, які впливають на обрання судом способу захисту прав особи в межах вимог про зобов`язання суб`єкта владних повноважень вчинити певні дії, є встановлення судом додержання суб`єктом звернення усіх передбачених законом умов для отримання позитивного результату та наявність у суб`єкта владних повноважень права діяти під час прийняття рішення на власний розсуд.
Суд зазначив, що такий підхід, встановлений процесуальним законодавством, є прийнятним не тільки під час розгляду вимог про протиправну бездіяльність суб`єкта владних повноважень, але й у випадку розгляду вимог про зобов`язання відповідного суб`єкта вчинити певні дії після скасування його адміністративного акта.
Аналогічний підхід застосовано Верховним Судом у постанові від 22 вересня 2022 року у справі № 380/12913/21.
З урахуванням наведеного, суд приходить до висновку, що належним способом захисту порушеного права позивача буде зобов`язання відповідача розглянути рапорт згідно з вимогами законодавства та прийняти мотивоване та обґрунтоване рішення за результатами розгляду рапорту позивача про звільнення з військової служби відповідно до підпункту «г» пункту 2 частини 4 статті 26 Закону України «Про військовий обов`язок і військову службу».
Відповідно до ч.ч.1, 2 ст.77 Кодексу адміністративного судочинства України, кожна сторона повинна довести ті обставини, на яких ґрунтуються її вимоги та заперечення, крім випадків, встановлених статтею 78 цього Кодексу. В адміністративних справах про протиправність рішень, дій чи бездіяльності суб`єкта владних повноважень обов`язок щодо доказування правомірності свого рішення, дії чи бездіяльності покладається на відповідача. А, згідно ч.1 ст.90 цього ж Кодексу, суд оцінює докази, які є у справі, за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на їх безпосередньому, всебічному, повному та об`єктивному дослідженні.
Отже, виходячи з меж заявлених позовних вимог, системного аналізу положень чинного законодавства України, оцінки поданих сторонами доказів, за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному і об`єктивному розгляді всіх обставин справи в їх сукупності, суд приходить висновку про наявність підстав для часткового задоволення позову.
Щодо судового збору, оскільки позивач звільнений від сплати судового збору на підставі Закону України «Про судовий збір», такий відповідно до ст.139 КАС України, поверненню позивачу не підлягає.
Керуючись ст.ст.2, 6, 8-10,13, 14, 72-77, 139, 241-247, 250, 255, 293, 295 Кодексу адміністративного судочинства України, суд, -

в и р і ш и в:

позов задовольнити частково.
Визнати протиправною бездіяльність військової частини НОМЕР_1 щодо не розгляду та не надання відповіді на рапорт ОСОБА_1 від 21.12.2025 щодо звільнення з військової служби на підставі підпункту «г» пункту 2 частини 4 статті 26 Закону України «Про військовий обов?язок та військову службу» за сімейними обставинами, а саме у зв`язку із вихованням військовослужбовцем дитини з інвалідністю віком до 18 років.
Зобов`язати військову частину НОМЕР_1 розглянути рапорт ОСОБА_1 від 21.12.2025 про звільнення з військової служби на підставі підпункту «г» пункту 2 частини 4 статті 26 Закону України «Про військовий обов?язок та військову службу», за сімейними обставинами, а саме у зв`язку із вихованням військовослужбовцем дитини з інвалідністю віком до 18 років з урахуванням висновків суду.
В задоволенні решти позовних вимог відмовити.
Апеляційна скарга на рішення суду подається протягом тридцяти днів. Якщо в судовому засіданні було оголошено лише вступну та резолютивну частини рішення суду, або розгляду справи в порядку письмового провадження, зазначений строк обчислюється з дня складення повного судового рішення.
Рішення суду набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги всіма учасниками справи, якщо апеляційну скаргу не було подано.
У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після повернення апеляційної скарги, відмови у відкритті чи закриття апеляційного провадження або прийняття постанови судом апеляційної інстанції за наслідками апеляційного перегляду.

Суддя Р.І. Кузан