П О С Т А Н О В А 
І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

14 липня 2026 року 
м. Рівне

Справа № 569/253/26
Провадження № 22-ц/4815/1167/26

Головуючий у Рівненському міському суді
Рівненської області: суддя Бучко Т. М.
Заочне рішення суду першої інстанції ухвалено
16 березня 2026 року в м. Рівне
без фіксування судового засідання за допомогою 
звукозаписувального технічного засобу

Рівненський апеляційний суд у складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ
головуючий: Хилевич С.В.
судді: Боймиструк С.В., Шимків С.С.,
розглянувши у порядку письмового провадження апеляційну скаргу Товариства з обмеженою відповідальністю "Таліон плюс" на заочне рішення Рівненського міського суду Рівненської області від 16 березня 2026 року в цивільній справі за позовом Товариства з обмеженою відповідальністю "Таліон плюс" до ОСОБА_1 про стягнення заборгованості за кредитним договором,
в с т а н о в и в :
У січні 2026 року Товариство з обмеженою відповідальністю "Таліон плюс" (далі - ТОВ "Таліон плюс" або товариство) звернулося в суд з позовом до ОСОБА_1 про стягнення заборгованості за кредитним договором № 837099186 у розмірі 26419,50 гривень, з яких: 8550 гривень - за тілом кредиту, 17869,50 гривень за процентами. 
Позов мотивовано тим, що за укладеним 01 листопада 2024 року електронним кредитним договором з Товариством з обмежено відповідальністю "Манівео швидка фінансова допомога" (далі - ТОВ " Манівео") у ОСОБА_1 утворилась заборгованість, яка у зв`язку з отриманням ТОВ "Таліон плюс" прав на грошову вимогу підлягала стягненню на користь кредитора в судовому порядку.
Заочним рішенням Рівненського міського суду Рівненської області від 16 березня 2026 року позов задоволено частково.
Стягнуто з ОСОБА_1 на користь ТОВ "Таліон плюс" заборгованість за кредитним договором № 837099186 від 01 листопада 2024 року у розмірі 14 278,50 гривень.
У задоволенні решти позовних вимог відмовлено.
Стягнуто з ОСОБА_1 на користь ТОВ "Таліон плюс" 2 398,90 гривень у відшкодування судових витрат.
На рішення суду позивачем подано апеляційну скаргу, де покликався на його незаконність та необґрунтованість, які полягали в неповному з`ясуванні обставин, що мають значення для справи, порушенні норм процесуального права і неправильному застосуванні норм матеріального права.
Основні аргументи ТОВ "Таліон плюс" в апеляційній скарзі зосереджені на незгоді з висновком суду про відсутність у товариства права нараховувати відсотки після набуття права вимоги до боржника.
Тому ТОВ "Таліон плюс" просить скасувати рішення суду першої інстанції та повністю задовольнити позовні вимоги, стягнувши з відповідача заборгованість у розмірі 26 419,50 гривень, а також судовий збір та витрати на правничу допомогу.
Правом надання відзиву на апеляційну скаргу відповідач не скористався, хоча про таке право роз`яснювалося ухвалою Рівненського апеляційного суду від 13 травня 2026 року.
Заслухавши суддю-доповідача, перевіривши матеріали справи і доводи позивача, колегія суддів дійшла висновку про відхилення апеляційної скарги.
Як з`ясовано судом, 01 листопада 2024 року між ТОВ "Манівео" та ОСОБА_1 був укладений договір кредитної лінії № 837099186 (далі - кредитний договір), підписаний відповідачем електронним підписом одноразовим ідентифікатором DТRN.
Відповідно до п. 2.1 кредитного договору за цим договором кредитодавець зобов`язувався надати позичальникові кредит у формі кредитної лінії на умовах строковості, зворотності, платності, а позичальник зобов`язувався повернути кредит та сплатити проценти за користування кредитом відповідно до умов, зазначених у цьому договорі, додатках до нього та Правилах надання коштів та банківських металів у кредит ТОВ "Манівео".
Згідно з п. 2.2 кредитного договору загальний розмір кредиту за цим договором становив 8 550 гривень.
Відповідно до п. 5.1 кредитного договору кожен окремий транш за цим договором надавався позичальнику шляхом ініціювання кредитового переказу грошових коштів з рахунку кредитодавця на рахунок позичальника, використовуючи реквізити платіжної картки НОМЕР_1 , що відбувалося не пізніше ніж протягом 3 банківських днів з моменту укладення договору чи ініціювання отримання чергового траншу за договором.
За користування кредитом позичальник був зобов`язаний сплачувати кредитодавцю проценти за користування кредитом. Інших витрат позичальника договором не було передбачено (п. 8.1 кредитного договору). Базова процентна ставка складала 1,00 відсоток в день від суми залишку кредиту, яка знаходилася у позичальника за кожний день користування ним, що становило 365 відсотків річних (п. 8.3 кредитного договору).
Судом також встановлено, що переказ ТОВ "Манівео" 01 листопада 2024 року коштів в сумі 8 550 гривень на платіжну картку відповідача № НОМЕР_1 згідно з договором № 837099186 від 01 листопада 2024 року підтверджується довідкою ТОВ "Манівео" № 837099186/21122025/Э від 21 грудня 2025 року, підтвердженням ТОВ "ПрофітГід" щодо здійснення переказу грошових коштів та випискою за договором № б/н за період 01 листопада 2024 року, наданою АТ КБ "Приватбанк" 22 січня 2026 року.
07 січня 2025 року між ТОВ "Манівео" та ТОВ "Таліон плюс" укладений договір факторингу № МВ-ТП/16, за умовами якого позивач набув право вимоги в т.ч. і до боржника ОСОБА_1 за кредитним договором № 837099186 від 01 листопада 2024 року на загальну суму 18 553,50 гривень, що підтверджується самим договором факторингу, реєстром прав вимоги від 07 січня 2025 року до нього, платіжними інструкціями № 1051 від 21 січня 2025 року, № 1055 від 28 січня 2025 року про плату за відступлення права вимоги.
Про відступлення права вимоги позивач повідомив відповідача шляхом направлення ОСОБА_1 повідомлення № 837099186/07012025/Э від 07 січня 2025 року на електронну адресу: ІНФОРМАЦІЯ_1 30 травня 2025 року кредитор повідомив відповідача про дострокове розірвання договору шляхом направлення листа № ТП/837099186 на електронну адресу відповідача.
За розрахунком товариства заборгованість позичальника за спірним кредитним договором становила 26 419,50 гривень та складалася із: заборгованості за тілом кредиту - 8 550 гривень; заборгованості за процентами - 17 869,50 гривень.
Згідно із ч.ч. 1, 2 ст. 207 ЦК України правочин вважається таким, що вчинений у письмовій формі, якщо його зміст зафіксований в одному або кількох документах (у т.ч. електронних), у листах, телеграмах, якими обмінялися сторони.
Правочин вважається таким, що вчинений у письмовій формі, якщо воля сторін виражена за допомогою телетайпного, електронного або іншого технічного засобу зв`язку.
Правочин вважається таким, що вчинений у письмовій формі, якщо він підписаний його стороною (сторонами). Правочин, який вчиняє юридична особа, підписується особами, уповноваженими на це її установчими документами, довіреністю, законом або іншими актами цивільного законодавства.
Одностороння відмова від зобов`язання або одностороння зміна його умов не допускається, якщо інше не встановлено договором або законом (ст. 525 ЦК України).
Відповідно до ст.ст. 526, 530, 610, ч. 1 ст. 612 ЦК України зобов`язання повинні виконуватись належним чином, у встановлений термін, відповідно до умов договору та вимог чинного законодавства. Порушенням зобов`язання є його невиконання або виконання з порушенням умов, визначених змістом зобов`язання (неналежне виконання). Боржник вважається таким, що прострочив, якщо він не приступив до виконання зобов`язання або не виконав його у строк, встановлений договором або законом.
Статтею 599 ЦК України встановлено, що зобов`язання припиняється виконанням, проведеним належним чином.
Згідно із ч.ч. 1, 2 ст. 614 ЦК України особа, яка порушила зобов`язання, несе відповідальність за наявності її вини (умислу або необережності), якщо інше не встановлено договором або законом. Особа є невинуватою, якщо вона доведе, що вжила всіх залежних від неї заходів щодо належного вкидання зобов`язання. Відсутність своєї вини доводить особа, яка порушила зобов`язання.
За правилами ст.ст. 626, 628, 638 ЦК України договором є домовленість двох або більше сторін, спрямована на встановлення, зміну або припинення цивільних прав та обов`язків. Зміст договору становлять умови (пункти), визначені на розсуд сторін і погоджені ними, та умови, які є обов`язковими відповідно до актів цивільного законодавства.
Договір є укладеним, якщо сторони в належній формі досягли згоди з усіх істотних умов договору. Істотними умовами договору є умови про предмет договору, умови, що визначені законом як істотні або є необхідними для договорів даного виду, а також усі ті умови, щодо яких за заявою хоча б однієї із сторін має бути досягнуто згоди. Договір укладається шляхом пропозиції однієї сторони укласти договір (оферти) і прийняття пропозиції (акцепту) другою стороною.
Загальні правила щодо форми договору визначено ст. 639 ЦК України, згідно з якою: договір може бути укладений у будь-якій формі, якщо вимоги щодо форми договору не встановлено законом; якщо сторони домовилися укласти договір у певній формі, він вважається укладеним з моменту надання йому цієї форми, навіть якщо законом ця форма для такого виду договорів не вимагалася; якщо сторони домовилися укласти договір за допомогою інформаційно-телекомунікаційних систем, він вважається укладеним у письмовій формі; якщо сторони домовились укласти у письмовій формі договір, щодо якого законом не встановлено письмової форми, такий договір є укладеним з моменту його підписання сторонами; якщо сторони домовилися про нотаріальне посвідчення договору, щодо якого законом не вимагається нотаріального посвідчення, такий договір є укладеним з моменту його нотаріального посвідчення.
Частиною першою ст. 1054 ЦК України визначено, що за кредитним договором банк або інша фінансова установа (кредитодавець) зобов`язується надати грошові кошти (кредит) позичальникові у розмірі та на умовах, встановлених договором, а позичальник зобов`язується повернути кредит та сплатити проценти.
Згідно зі ст. 1055 ЦК України кредитний договір укладається у письмовій формі. Кредитний договір, укладений з недодержанням письмової форми, є нікчемним.
Статтею 10561 ЦК України передбачено, що процентна ставка за кредитом може бути фіксованою або змінюваною. Тип процентної ставки визначається кредитним договором.
Відповідно до ч.ч. 1, 3 ст. 512 ЦК України кредитор у зобов`язанні може бути замінений іншою особою внаслідок, зокрема передання ним своїх прав іншій особі за правочином (відступлення права вимоги). Кредитор у зобов`язанні не може бути замінений, якщо це встановлено договором або законом.
Нормою статті 514 ЦК України встановлено, що до нового кредитора переходять права первісного кредитора у зобов`язанні в обсязі і на умовах, що існували на момент переходу цих прав, якщо інше не встановлено договором або законом.
Згідно з ч.1 ст.1077 ЦК України за договором факторингу (фінансування під відступлення права грошової вимоги) одна сторона (фактор) передає або зобов`язується передати грошові кошти в розпорядження другої сторони (клієнта) за плату (у будь-який передбачений договором спосіб), а клієнт відступає або зобов`язується відступити факторові своє право грошової вимоги до третьої особи (боржника).
Відповідно до ст. 1078 ЦК України предметом договору факторингу може бути право грошової вимоги, строк платежу за якою настав (наявна вимога), а також право вимоги, яке виникне в майбутньому (майбутня вимога). Майбутня вимога вважається переданою фактору з дня виникнення права вимоги до боржника. Якщо передання права грошової вимоги обумовлене певною подією, воно вважається переданим з моменту настання цієї події.
З дослідженого договору про надання кредиту видно, що він відповідає законодавчому визначенню кредитного договору, передбаченому ч. 1 ст. 1054 ЦК України, за яким банк або інша фінансова установа (кредитодавець) зобов`язується надати грошові кошти (кредит) позичальникові у розмірі та на умовах, встановлених договором, а позичальник зобов`язується повернути кредит та сплатити проценти.
Згідно із ч.1 ст. 367 ЦПК України суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними в ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги.
Тому судом апеляційної інстанції рішення суду попередньої інстанції переглядається лише в частині відмови в стягненні нарахованих новим кредитором відсотків за користування кредиту після отримання прав вимоги до боржника за договором кредитної лінії.
Відмовляючи в стягненні нарахованих новим кредитором відсотків, суд першої інстанції виходив із того, що за умовами укладеного між TOВ "Манівео" та ТОВ "Таліон плюс" договору факторингу № MB-ТП/16 не передбачено права фактора нараховувати боржникам проценти за користування кредитом на підставі кредитного договору.
При цьому суд урахував, що за умовами договору факторингу та відповідно до витягу з реєстру боржників, ТОВ "Авентус Україна" передало позивачу право вимоги у загальному розмірі 7163,38 гривень, тому підстави для стягнення з відповідача на користь позивача заборгованості за процентами, нарахованими за період з 28 травня 2024 року до 28 вересня 2024 року в розмірі 17676,20 гривень відсутні.
Колегія суддів погоджується із відсутністю у нового кредитора права для нарахування процентів на підставі кредитного договору після отримання за ним права вимоги.
Як видно з договору факторингу (п. 1.4.), борг, - це суми грошових коштів належні до сплати клієнтом боржником за кредитним договором, включаючи суми кредиту, процентів за користування кредитом, та будь-які інші суми, що належать до сплати клієнту за кредитним договором, які нараховані або можуть бути нараховані саме на день набуття договором факторингу зобов`язальної сили.
Отже, доводи апеляційної скарги є необґрунтованими та не можуть бути підставою для скасування рішення суду попередньої інстанції в оскаржуваній частині.
Залишаючи апеляційну скаргу без задоволення, суд апеляційної інстанції враховує положення практики Європейського суду з прав людини про те, що право на обґрунтоване рішення не вимагає детальної відповіді судового рішення на всі доводи, висловлені сторонами. Крім того, воно дозволяє вищим судам просто підтверджувати мотиви, надані нижчими судами, не повторюючи їх (рішення від 27 вересня 2001 року у справі "Гірвісаарі проти Фінляндії", п. 32).
Пункт 1 ст. 6 Конвенції про захист парв людини і основоположних свобод не вимагає більш детальної аргументації від апеляційного суду, якщо він лише застосовує положення для відхилення апеляції відповідно до норм закону як такої, що не має шансів на успіх, без подальших пояснень (рішення у справах Burgandothers v. France (Бюрг та інші проти Франції), (dec.); Gorou v. Greece (no. 2) (Гору проти Греції №2) [ВП], § 41).
Підставою для залишення оскаржуваного рішення без змін відповідно до ст. 375 ЦПК України є додержання судом першої інстанції норм матеріального та процесуального права при його ухваленні.
Керуючись ст. ст. 374, 375, 381-384, 389-391 ЦПК України, апеляційний суд
п о с т а н о в и в :
Апеляційну скаргу Товариства з обмеженою відповідальністю "Таліон плюс" залишити без задоволення, а заочне рішення Рівненського міського суду Рівненської області від 16 березня 2026 року - без змін.
Постанова апеляційного суду набирає законної сили з дня її прийняття і може бути оскаржена в касаційному порядку безпосередньо до Верховного Суду протягом тридцяти днів з дня її проголошення. 
Якщо в судовому засіданні було проголошено лише скорочене (вступну та резолютивну частини) судове рішення або якщо розгляд справи (вирішення питання) здійснювався без повідомлення (виклику) учасників справи, зазначений строк обчислюється з дня складення повного судового рішення.

Головуючий:        С.В. Хилевич

Судді:          С.В. Боймиструк

С.С. Шимків