ТРЕТІЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ АДМІНІСТРАТИВНИЙ СУД
П О С Т А Н О В А
і м е н е м У к р а ї н и

28 липня 2026 року | м. Дніпро | справа № 340/1666/26

Третій апеляційний адміністративний суд 
у складі колегії суддів: головуючого - судді Головко О.В. (доповідач),
суддів: Ясенової Т.І., Суховарова А.В., 

розглянувши в порядку письмового провадження в м. Дніпрі апеляційну скаргу  Головного управління Пенсійного фонду України в Рівненській області 
на рішення Кіровоградського окружного адміністративного суду від 28 квітня 2026 року (суддя Р.І. БРЕГЕЙ) в адміністративній справі 
за позовом  ОСОБА_1 
до  Головного управління Пенсійного фонду України в Рівненській області 
про визнання протиправним і скасування рішення та зобов`язання вчинити певні дії, 

в с т а н о в и в :

ОСОБА_1 звернулась до суду з позовом, в якому просить: визнати протиправним та скасувати рішення про відмову в призначенні пенсії № 112650000805 від 22 жовтня 2025 року, прийняте Головним управлінням Пенсійного фонду України в Рівненській області; зобов`язати Головне управління Пенсійного фонду України в Рівненській області призначити ОСОБА_1 пенсію за віком з дня звернення з заявою про призначення пенсії. 
Рішенням Кіровоградського окружного адміністративного суду від 28 квітня 2026 року позов задоволено частково. Визнано протиправним і скасовано рішення Головного управління Пенсійного фонду України в Рівненській від 22 жовтня 2025 року, яким ОСОБА_1 відмовлено у призначенні пенсії за віком на підставі заяви від 14 жовтня 2025 року. Зобов`язано Головне управління Пенсійного фонду України в Рівненькій області повторно розглянути заяву ОСОБА_1 про призначення пенсії за віком від 14 жовтня 2025 року, врахувавши правовий висновок суду. Відмовлено у задоволенні позову в іншій частині вимог.
Не погодившись з рішенням суду першої інстанції, відповідач подав апеляційну скаргу, в якій просить його скасувати та прийняти нове судове рішення, яким у задоволенні позову відмовити. Апеляційна скарга ґрунтується на тому, що судом першої інстанції не надано належної оцінки обставинам справи та нормам чинного законодавства, що призвело до прийняття невірного рішення. 
Відзив на апеляційну скаргу не надходив.
Перевіривши матеріали справи, законність і обґрунтованість рішення суду в межах доводів апеляційної скарги, а також правильність застосування судом норм матеріального і процесуального права та правової оцінки обставин у справі, суд апеляційної інстанції дійшов таких висновків. 
Судом встановлено, матеріалами справи підтверджено, що ОСОБА_1 14.10.2025 звернулась до органу Пенсійного фонду України з заявою про призначення пенсії відповідно до ст. 26 Закону України «Про загальнообов`язкове державне пенсійне страхування».
Названа заява в порядку екстериторіальності була розглянута Головним управлінням Пенсійного фонду України в Рівненській області, яким прийнято рішення від 22.10.2025 № 112650000805 про відмову в призначенні ОСОБА_1 пенсії у зв`язку з відсутністю необхідного страхового стажу 15 років.
Згідно з названим рішенням: вік заявниці - 65 років 02 місяці 24 днів. Страховий стаж особи становить 13 років 03 місяці 00 днів. Результати розгляду документів, доданих до заяви: не зараховано період трудової діяльності згідно з трудовою книжкою НОМЕР_1 від 12.10.1978, а саме: 22.10.1986 – 14.11.1986, оскільки відсутня назва організації, куди була прийнята заявниця; 23.08.1988 - 30.01.1998, оскільки міститься виправлення в даті наказу на прийняття; період 26.12.1988 – 25.12.2003 взято по 30.06.2000, період 01.07.2000 – 25.12.2003 не враховано, оскільки відсутня сплата страхових внесків в індивідуальних відомостях про застраховану особу в реєстрі застрахованих осіб. 
Вважаючи протиправним таке рішення, ОСОБА_1 звернулася до суду з цим позовом. 
Задовольняючи частково позовні вимоги, суд першої інстанції дійшов таких висновків: трудова книжка ОСОБА_1 містить запис про працю з 22 жовтня по 14 листопада 1986 року. На день розгляду заяви про призначення пенсії минуло більше 40 років, тому записи у трудовій книжці могли втратити у чіткості, що ускладнює читання тексту. Однак такі обставини жодним чином не виключають їх наявність і доказове значення у питанні обчислення страхового стажу. Отже, відповідач безпідставно не зарахував цей період праці до страхового стажу. Трудова книжка містить і запис про працю з 23 серпня 1988 року по 30 січня 1998 року. Управління не зарахувало період праці з 23 серпня 1988 року по 30 січня 1998 року до страхового стажу, оскільки наявні виправлення дати наказу про прийняття на роботу. Мова про виправлення дня, а не місяця і року прийняття на роботу. Більше того трудова книжка містить окремо і дату початку роботи, що важливо для обчислення страхового стажу (23 серпня 1988 року). Тому Управління безпідставно не зарахувало і цей період праці до страхового стажу. Також суд зазначив, що відповідач безпідставно не зарахував до страхового стажу період праці з 01 липня 2000 року по 25 грудня 2003 року, проігнорувавши правовий висновок Верховного Суду. Підсумовуючи, суд зробив висновок, що рішення відповідача є необґрунтованим і недобросовісним, а тому його належить скасувати.
Надаючи оцінку спірним правовідносинам та висновкам суду першої інстанції, суд апеляційної інстанції зазначає, що відповідно до статті 24 Закону України «Про загальнообов`язкове державне пенсійне страхування» № 1058-IV страховий стаж - період (строк), протягом якого особа підлягає загальнообов`язковому державному пенсійному страхуванню та за який щомісяця сплачені страхові внески в сумі не меншій, ніж мінімальний страховий внесок.
Страховий стаж обчислюється територіальними органами Пенсійного фонду відповідно до вимог цього Закону за даними, що містяться в системі персоніфікованого обліку, а за періоди до впровадження системи персоніфікованого обліку - на підставі документів та в порядку, визначеному законодавством, що діяло до набрання чинності цим Законом.
Періоди трудової діяльності та інші періоди, що враховувалися до стажу роботи для призначення пенсії до набрання чинності цим Законом, зараховуються до страхового стажу в порядку і на умовах, передбачених законодавством, що діяло раніше, крім випадків, передбачених цим Законом.
Згідно зі статтею 48 КЗпП України трудова книжка є основним документом про трудову діяльність працівника, а відповідно до статті 62 Закону України «Про пенсійне забезпечення» - основним документом, що підтверджує стаж роботи.
Згідно з записами трудової книжки серії НОМЕР_1 від 12.10.1978 позивач: 22.10.1986 - прийнята на роботу вихователем (наказ № 69 від 22.10.1986), 14.11.1986 - звільнена (наказ № 75 від 13.11.1986), проте відповідач не зарахував вказаний період, оскільки відсутня назва організації, куди була прийнята заявниця.
Суд апеляційної зазначає, що встановлений відповідачем недолік записів трудової книжки позивача не є таким, що ставить під сумнів період трудової діяльності позивача, адже запис про прийняття на роботу та звільнення містить інформацію на підставі якого акту внесено запис, крім того записи засвідчені підписом уповноваженої особи та містять відбиток печатки (нечитабельний).
Крім того, згідно з записами трудової книжки позивач у період з 23.08.1988 по 30.01.1998 працювала в К.Ю.Т «Дзержинець», проте вказаний період відповідач не зарахував до страхового стажу, оскільки міститься виправлення в даті наказу на прийняття.
Суд апеляційної інстанції зазначає, що станом на час виникнення спірних відносин діяла Інструкція про порядок ведення трудових книжок на підприємствах, установах, організаціях від 20.06.1974 № 162 (далі - Інструкція № 162).
Згідно з пунктом 2.3 Інструкції № 162 усі записи в трудовій книжці про прийом на роботу, переведення на іншу постійну роботу або звільнення, а також про нагородження та заохочення вносяться адміністрацією підприємства після видання наказу (розпорядження), але не пізніше тижневого терміну, а при звільненні - в день звільнення мають точно відповідати тексту наказу (розпорядження).
Надалі порядок ведення (внесення записів) до трудових книжок врегульовано Інструкцією про порядок ведення трудових книжок працівників, затвердженої наказом Міністерства праці України від 29.07.1993 № 58, яка містить аналогічні положення.
Відповідно до пункту 1 постанови Ради Міністрів СССР та ВЦСПС від 06.09.1973 № 656 «Про трудові книжки робітників та службовців» трудова книжка є основним документом про трудову діяльність робочих та державних службовців, кооперативних і громадських підприємств, установ та організацій, що пропрацювали більше 5 днів, в тому числі на сезонних та тимчасових роботах, а також на позаштатних працівників при умові, що вони підлягають державному соціальному страхуванню.
При цьому відповідно до пункту 18 Порядку № 656 відповідальність за організацію робіт з ведення, обліку, зберігання та видачі трудових книжок покладається на керівника підприємства, установи, організації. Відповідальність за своєчасне та правильне заповнення трудових книжок, за їх облік, зберігання та видачу несе спеціально уповноважена особа, що призначається наказом (розпорядженням) керівника підприємства, установи, організації. За порушення встановленого порядку ведення, обліку, зберігання та видачі трудових книжок посадові особи несуть дисциплінарну, а у передбачених законом випадках іншу відповідальність.
Таким чином, законодавцем покладено обов`язок правильного ведення трудової книжки на адміністрацію підприємства, у зв`язку з чим недотримання відповідного порядку останньою не може позбавити позивача права на включення періодів роботи до його страхового стажу. 
Також Верховний Суд у постановах від 24.05.2018 у справі № 490/12392/16-а, від 04.09.2018 у справі № 423/1881/17 висловив позицію про те, що певні недоліки щодо заповнення трудової книжки не можуть бути підставою для неврахування відповідного періоду роботи для обрахунку стажу при призначенні пенсії.
Отже суд першої інстанції дійшов вірного висновку, що не зарахування періодів роботи позивача з 22.10.1986 по 14.11.1986 та з 23.08.1988 по 30.01.1998 носить протиправний характер.
Щодо не зарахованого відповідачем періоду роботи позивача з 01.07.2000 по 25.12.2003, оскільки відсутня сплата страхових внесків в індивідуальних відомостях про застраховану особу в реєстрі застрахованих осіб, суд апеляційної інстанції зазначає, що з записів трудової книжки позивача вбачається, що ОСОБА_1 у період з 26.12.1988 по 25.12.2003 працювала в Торгівельному підприємстві «Планета».
Суд апеляційної інстанції зазначає, що відповідно до статті 1 Закону України «Про загальнообов`язкове державне пенсійне страхування» (Закон № 1058) страхові внески - кошти відрахувань на соціальне страхування, збір на обов`язкове державне пенсійне страхування та страхові внески на загальнообов`язкове державне пенсійне страхування, сплачені (які підлягають сплаті) згідно із законодавством, що діяло раніше; надходження від сплати єдиного внеску на загальнообов`язкове державне соціальне страхування, що спрямовуються на загальнообов`язкове державне пенсійне страхування.
Страхувальники - роботодавці та інші особи, які відповідно до закону сплачують єдиний внесок на загальнообов`язкове державне соціальне страхування та/або є платниками відповідно до цього Закону.
Згідно зі ст. 20 Закону № 1058 страхові внески обчислюються виключно в грошовій формі, у тому числі з виплат (доходу), що здійснюються в натуральній формі.
Обчислення страхових внесків застрахованих осіб, здійснюється страхувальниками на підставі бухгалтерських та інших документів, відповідно до яких провадиться нарахування (обчислення) або які підтверджують нарахування (обчислення) заробітної плати (доходу), грошового забезпечення, на які відповідно до цього Закону нараховуються страхові внески.
Страхові внески підлягають сплаті незалежно від фінансового стану платника страхових внесків.
Якщо страхувальники несвоєчасно або не в повному обсязі сплачують страхові внески, до них застосовуються фінансові санкції, передбачені цим Законом, а посадові особи, винні в порушенні законодавства про сплату страхових внесків, несуть дисциплінарну, адміністративну, цивільно-правову або кримінальну відповідальність згідно із законом.
Відповідно до положень ст. 106 Закону № 1058 відповідальність за несплату страхових внесків несе підприємство-страхувальник, оскільки здійснює нарахування страхових внесків із заробітної плати застрахованої особи.
Аналіз наведених норм дає можливість дійти висновку, що обов`язок по сплаті страхових внесків та відповідальність за несвоєчасну або не в повному обсязі сплату страхових внесків законом покладено на страхувальника.
Ненадходження відрахувань із заробітної плати позивача до Пенсійного фонду України за спірні періоди, за відсутності вини позивача, не є підставою для відмови у зарахуванні відповідного стажу роботи до страхового стажу для призначення пенсії.
Доводи апеляційної скарги такі висновки не спростовують.
Рішення суду першої інстанції ухвалене з правильним застосуванням норм матеріального і процесуального права, підстави для його скасування відсутні. 

Керуючись ст.ст. 243, 316, 322 Кодексу адміністративного судочинства України суд, 

п о с т а н о в и в :

Апеляційну скаргу Головного управління Пенсійного фонду України в Рівненській області залишити без задоволення.
Рішення Кіровоградського окружного адміністративного суду від 28 квітня 2026 року в адміністративній справі № 340/1666/26 залишити без змін. 
Постанова набирає законної сили з 28 липня 2026 року та може бути оскаржена в касаційному порядку до Верховного Суду протягом 30 днів з дня складання повної постанови у випадках, передбачених статтею 328 КАС України.
Повна постанова складена 28 липня 2026 року. 

Головуючий - суддя О.В. Головко 

суддя Т.І. Ясенова 

суддя А.В. Суховаров