Справа №  154/927/26  Провадження №11-кп/802/581/26 | Головуючий у 1 інстанції: ОСОБА_1
| Доповідач:                 ОСОБА_2

ВОЛИНСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД 
У Х В А Л А
І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

01 вересня 2026 року         місто Луцьк

Волинський апеляційний суд в складі: 
головуючого судді - ОСОБА_2 ,
суддів – ОСОБА_3 , ОСОБА_4 , 
з участю 
секретаря судового засідання – ОСОБА_5 ,
прокурора – ОСОБА_6 ,
обвинуваченої - ОСОБА_7 ,
захисника обвинуваченої ОСОБА_7 - ОСОБА_8 ,
обвинуваченого - ОСОБА_9 ,
захисника обвинуваченого ОСОБА_9 - ОСОБА_10 ,
представника малолітніх потерпілих - ОСОБА_11 ,
розглянувши у відкритому судовому засіданні в приміщенні суду кримінальне провадження, внесене до Єдиного реєстру досудових розслідувань за № 12025030510000795 від 14 листопада 2025 року, за апеляційною скаргою прокурора у кримінальному провадженні – прокурора Нововолинського відділу Володимирської окружної прокуратури Волинської області ОСОБА_12 на вирок Володимирського міського суду Волинської області від 23 червня 2026 року про обвинувачення  ОСОБА_9 та ОСОБА_7  у вчиненні кримінального правопорушення, передбаченого ст.166 КК України,
В С Т А Н О В И В:
Даним вироком 
ОСОБА_9 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , уродженця села Новосілки Володимир-Волинського району Волинської області, українця, громадянина України, із середньою освітою, одруженого, працюючого у ТОВ «Птахокомплекс «Губин»» оператором, жителя АДРЕСА_1 , раніше не судимого,
визнано винуватим у вчиненні кримінального правопорушення, передбаченого ст.166 КК України, та призначено йому покарання у виді позбавлення волі на строк 3 (три) роки.
На підставі ст.75 КК України звільнено ОСОБА_9 від відбування призначеного покарання з випробуванням, установивши йому іспитовий строк тривалістю 2 (два) роки.
Відповідно до пунктів 1, 2 ч.1 ст.76 КК України покладено на ОСОБА_9 такі обов`язки:
- періодично з`являтися для реєстрації до уповноваженого органу з питань пробації;
- повідомляти уповноважений орган з питань пробації про зміну місця проживання, роботи або навчання.

ОСОБА_7 , ІНФОРМАЦІЯ_2 , уродженку міста Нововолинськ Волинської області, українки, громадянку України, із середньою освітою, одружену, працюючу у ТОВ «Птахокомплекс «Губин»» оброблювачем птиці, жительку АДРЕСА_1 , раніше не судиму,
визнано винуватою у вчиненні кримінального правопорушення, передбаченого ст.166 КК України, та призначено їй покарання у виді позбавлення волі на строк 3 (три) роки.
На підставі ст.75 КК України звільнено ОСОБА_7 від відбування призначеного покарання з випробуванням, установивши їй іспитовий строк тривалістю 2 (два) роки.
Відповідно до пунктів 1, 2 ч.1 ст.76 КК України покладено на ОСОБА_7 такі обов`язки:
- періодично з`являтися для реєстрації до уповноваженого органу з питань пробації;
- повідомляти уповноважений орган з питань пробації про зміну місця проживання, роботи або навчання.
Іспитовий строк ОСОБА_9 та ОСОБА_7 обчислювати з моменту проголошення вироку, тобто з 23.06.2026 року.
Клопотання прокурора задоволено – продовжено щодо ОСОБА_9 та ОСОБА_7 запобіжний захід у виді особистого зобов`язання до набрання вироком законної сили.
Покладено на ОСОБА_9 та ОСОБА_7 обов`язки які передбачені ч.5 і 6 ст.194 КПК України, а саме:
- прибувати до прокурора, суду за першою вимогою;
- повідомляти суд про зміну свого місця проживання;
- утримуватися від спілкування зі свідками у даному кримінальному провадженні - ОСОБА_13 , ОСОБА_14 , ОСОБА_15 , ОСОБА_16 , ОСОБА_17 , ОСОБА_18 , ОСОБА_19 , ОСОБА_20 , ОСОБА_21 , а також малолітніми потерпілими ОСОБА_22 та ОСОБА_23 ;
- здати на зберігання до відповідних органів державної влади паспорти для виїзду за кордон та інші документи, що дають право на виїзд з України і в`їзд в Україну.
Строк дії покладених обов`язків установлено до набрання вироком законної сили, але не більше двох місяців із дня проголошення вироку.

Згідно вироку суду, ОСОБА_9 та ОСОБА_7 з 14.11.2004 року перебувають у зареєстрованому шлюбі. У вказаному шлюбі народилися діти: ОСОБА_22 , ІНФОРМАЦІЯ_3 , який на даний час є повнолітнім, ОСОБА_24 , ІНФОРМАЦІЯ_4 , яка на даний час є повнолітньою, ОСОБА_22 , ІНФОРМАЦІЯ_5 , та ОСОБА_23 , ІНФОРМАЦІЯ_6 .
Відповідно до вимог ст.11 Закону України «Про охорону дитинства» та ст.141 Сімейного кодексу України ОСОБА_9 і ОСОБА_7 мають рівні права та обов`язки щодо дітей, передбачені статтями 150, 151 Сімейного кодексу України.
ОСОБА_9 та ОСОБА_7 , проживаючи спільно з малолітніми дітьми ОСОБА_22 та ОСОБА_23 за адресами: АДРЕСА_2 , та АДРЕСА_1 , діючи умисно, усвідомлюючи суспільно небезпечний характер своїх дій, передбачаючи можливість настання суспільно небезпечних наслідків та допускаючи їх настання, посягаючи на основні принципи суспільної моралі у сфері виховання дітей, свідомо нехтуючи своїми батьківськими обов`язками, будучи неодноразово притягнутими до адміністративної відповідальності за частинами першою та другою статті 184 КпАП України, незважаючи на профілактичні бесіди, неодноразові попередження та зауваження працівників соціальних служб, злісно не виконували встановлені законом обов`язки по догляду за дітьми, що спричинило тяжкі наслідки малолітнім потерпілим ОСОБА_22 та ОСОБА_23 за таких обставин.
Починаючи з малолітнього віку ОСОБА_22 та ОСОБА_23 , більш точного часу досудовим розслідуванням не встановлено, ОСОБА_9 та ОСОБА_7 , свідомо нехтуючи своїми батьківськими обов`язками, посягаючи на основні принципи моральності у сфері виховання дітей, всупереч вимогам Декларації прав дитини, проголошеної Генеральною Асамблеєю ООН 20.11.1959 року, Конвенції про права дитини, ратифікованої Україною 21.02.1990 року, вимогам ст.3 Конституції України, згідно з якою людина, її життя і здоров`я, честь і гідність, недоторканність і безпека визнаються в Україні найвищою соціальною цінністю, приписам ст.ст.150, 155, 180 Сімейного кодексу України, ст.ст.6, 8, 10, 11, 12 Закону України «Про охорону дитинства», відповідно до яких батьки зобов`язані виховувати дитину, піклуватися про її здоров`я, фізичний, духовний і моральний розвиток, поважати її гідність, готувати до самостійного життя та праці, утримувати до досягнення повноліття, нести відповідальність за порушення прав і обмеження законних інтересів дитини на охорону здоров`я, фізичний і духовний розвиток та навчання, ігноруючи вказані вимоги, розуміючи суспільну небезпечність такої поведінки, будучи неодноразово попередженими про необхідність здійснення за дітьми належного догляду, злісно та систематично не виконували свої батьківські обов`язки щодо піклування про здоров`я дітей, їх фізичний і духовний розвиток.
Невиконання батьківських обов`язків проявлялося у систематичному заподіянні дітям побоїв, їх приниженні та залякуванні шляхом систематичного вживання нецензурних висловів, байдужому ставленні до різних сфер життя дітей, які зумовлюють їх гармонійний розвиток, відсутності уваги, емпатії, піклування, родинного спілкування та відпочинку, незабезпеченні належними побутовими умовами.
У зв`язку із загрозою життю та здоров`ю дітей органом опіки та піклування виконавчого комітету Володимирської міської ради 13.11.2025 року прийнято рішення про відібрання малолітніх ОСОБА_22 , ІНФОРМАЦІЯ_5 , та ОСОБА_23 , ІНФОРМАЦІЯ_6 , та їх тимчасове влаштування до сім`ї патронатного вихователя.
Внаслідок злісного невиконання батьками обов`язків по вихованню дітей у малолітнього ОСОБА_22 , ІНФОРМАЦІЯ_5 , спостерігаються ознаки затримки психічного розвитку змішаного генезу - психогенного та церебрально-органічного - та особистісна незрілість - інфантилізм, які є наслідком психотравмуючої ситуації в сім`ї. Загальний психічний розвиток дитини є зниженим і не відповідає її віку.
Наявний причинно-наслідковий зв`язок між аномальним вихованням ОСОБА_22 в умовах психоемоційної депривації та домашнього насильства і затримкою його розвитку та емоційними порушеннями.
У малолітнього ОСОБА_22 виявляються зміни в емоційному стані та індивідуально-психологічних проявах - інтелектуальний і особистісний недорозвиток, підвищена реактивна тривожність, знижені показники адаптації у соціумі, які за оцінкою систематичності, інтенсивності та вираженості наслідків перешкоджали його активному соціальному функціонуванню як особистості.
Малолітній ОСОБА_22 формувався у дисгармонійній сім`ї в умовах гіпопротекції та вираженої психоемоційної депривації, що могло зумовити його інтелектуальний та особистісний недорозвиток.
Внаслідок злісного невиконання батьками обов`язків по вихованню дітей у малолітнього ОСОБА_23 , ІНФОРМАЦІЯ_6 , загальний психічний розвиток є зниженим і не відповідає віковій нормі, відставання стосується як когнітивних навичок - базових знань, так і особистісного дозрівання.
У ОСОБА_23 спостерігається затримка психічного розвитку психогенного та соціального походження, яка виникла у причинно-наслідковому зв`язку із сімейною ситуацією. Наявна затримка є шкодою для його психічного здоров`я.
У малолітнього ОСОБА_23 виявляються зміни в його емоційному стані та індивідуально-психологічних проявах - тривожність, лякливість, емоційна лабільність, погані комунікативні здібності, недорозвиток мотиваційної сфери, дезадаптованість, погіршення загального самопочуття, які за оцінкою систематичності, інтенсивності та вираженості наслідків перешкоджали його активному соціальному функціонуванню як особистості.
Малолітній ОСОБА_23 формувався у дисгармонійній сім`ї в умовах гіпопротекції та вираженої психоемоційної депривації, що могло зумовити його інтелектуальний та особистісний недорозвиток.
Наявним є причинно-наслідковий зв`язок між вказаними психологічними змінами у малолітнього ОСОБА_23 та діями батьків.
Таким чином, ОСОБА_9 та ОСОБА_7 вчинили злісне невиконання батьками встановлених законом обов`язків по догляду за дітьми, що спричинило тяжкі наслідки, тобто кримінальне правопорушення, передбачене ст.166 КК України (том 2 а.с.26-35).
В поданій апеляційній скарзі прокурор вказує на те, що не оспорюючи фактичні обставини та кваліфікацію дій обвинувачених, апеляційна скарга подається у зв`язку із неправильним застосуванням закону України про кримінальну відповідальність, а також невідповідністю призначеного судом покарання ступеню тяжкості вчиненого кримінального правопорушення та особам обвинувачених, внаслідок м`якості.
Вказує на те, що згідно обвинувального акту у формулювання обвинувачення ОСОБА_9 та ОСОБА_7 інкримінувалося вчинення протиправних дій «групою осіб за попередньою змовою», i відповідно вказана обставина в обвинувальному акті назначена як така, що обтяжує покарання відповідно до ст.67 КК України. У той же час, згідно вироку суду, суд необгрунтовано та безпідставно виключив з обвинувачення посилання на вчинення кримінального правопорушення за попередньою змовою групою осіб.
Також, приймаючи рішення про не призначення ОСОБА_7 та ОСОБА_9 реального покарання, суд першої інстанції, в порушення вимог ст.65 КК Украіни не достатньо врахував конкретні обставини провадження, в тому числі щодо невизнання вини ОСОБА_9 та часткове визнання вини ОСОБА_7 , відсутність критичного ставлення до скоєного попри тяжкість наслідків вчиненого діяння, конкретний вік потерпілих, їхню повну залежність від батьків, підвищену вразливість та нездатність самостійно забезпечити власні життєві потреби. 
А тому вважає, що призначене обвинуваченим покарання не відповідає загальним засадам призначення покарання, принципам законності, справедливості, обґрунтованості та індивідуалізації покарання, а також не є достатнім i необхідним для виправлення засуджених та попередження вчинення ними нових злочинів, не відповідає ступеню тяжкості вчиненого злочину i особі засуджених через м`якість. Тому, виходячи з вищенаведеного, вважає за необхідне i доцільне призначити ОСОБА_9 та ОСОБА_7 покарання за ст.166 КК України у виді 3 років позбавлення волі. Вважає, що саме такий вид та розмір покарання, буде необхідним, справедливим та достатнім для виправлення обвинувачених та попередження вчинення нових злочинів.
Просить вирок Володимирського міського суду Волинської області від 23.06.2026 року відносно ОСОБА_9 та ОСОБА_7 в частині призначеного покарання скасувати та ухвалити новий вирок, яким визнати доведеним вчинення ОСОБА_9 та ОСОБА_7 кримінального правопорушення, передбаченого ст.166 КК України «групою осіб за попередньою змовою». Визнати обставиною, що обтяжує покарання ОСОБА_9 та ОСОБА_7 за ст.166 КК України - вчинення кримінального правопорушення групою осіб за попередньою змовою. ОСОБА_9 та ОСОБА_7 призначити покарання за ст.166 КК України у вигляді 3 років позбавлення волі кожному. У решті вирок Володимирського міського суду Волинської області від 23.06.2026 року залишити без зміни (том 2 а.с.42-48).
На адресу Волинського апеляційного суду 31.08.2026 року від прокурора у кримінальному провадженні – прокурора Нововолинського відділу Володимирської окружної прокуратури ОСОБА_12 надійшли зміни та доповнення до апеляційної скарги. Вказує на те, що подана апеляційна скарга підтримується, однак на даний час виникла необхідність внести до неї зміни та доповнення. 
Вказує на те, що згідно обвинувального акту у формулювання обвинувачення ОСОБА_9 та ОСОБА_7 інкримінувалося вчинення протиправних дій «групою осіб за попередньою змовою», i відповідно вказана обставина в обвинувальному акті назначена як така, що обтяжує покарання відповідно до ст.67 КК України. У той же час, згідно вироку суду, суд необгрунтовано та безпідставно виключив з обвинувачення посилання на вчинення кримінального правопорушення за попередньою змовою групою осіб.
Вважає, що підтвердження даних обставин підтвердили допитані в судовому засіданні обвинувачена ОСОБА_7 , свідок ОСОБА_24 , потерпілі ОСОБА_25 та ОСОБА_25 . 
Наголошує, що спільне проживання, взаємна обізнаність ОСОБА_9 та ОСОБА_7 із поведінкою один одного, тривале взаємне потурання та спільність наслідків підтверджують спільну участь у кримінальному провадженні та доводять наявність обставини, що обтяжує покарання – вчинення протиправних дій «групою осіб за попередньою змовою», зокрема у виді конкретних дій, з яких можна зробити висновок про дійсні наміри особи.
Просить вирок Володимирського міського суду Волинської області від 23.06.2026 року відносно ОСОБА_9 та ОСОБА_7 в частині призначеного покарання скасувати. Визнати обставиною, що обтяжує покарання ОСОБА_9 та ОСОБА_7 за ст.166 КК України - вчинення кримінального правопорушення групою осіб за попередньою змовою. Ухвалити новий вирок, яким ОСОБА_9 та ОСОБА_7 призначити покарання за ст.166 КК України у вигляді 3 років позбавлення волі кожному. У решті вирок Володимирського міського суду Волинської області від 23.06.2026 року залишити без зміни (том 2 а.с.70-72).
В судове засідання не з`явилася законний представник малолітніх потерпілих ОСОБА_26 , хоча належним чином повідомлялася про час, дату та місце розгляду вказаного кримінального провадження. Від неї на адресу апеляційного суду 01.09.2026 року надійшла заява про проведення розгляду справи у її відсутності, підтримує подану прокурором апеляційну скаргу та просить її задовольнити (том 2 а.с.75). Учасники кримінального провадження, які з`явилися в судове засідання не заперечували, щодо продовження розгляду справи у відсутності законного представника малолітніх потерпілих ОСОБА_26 . Її неприбуття не перешкоджає розгляду кримінального провадження відповідно до вимог ч.4 ст.405 КПК України. 
Заслухавши доповідача, який виклав суть вироку суду першої інстанції, повідомив ким та в якому обсязі він оскаржений, виклав основні доводи апеляційної скарги; прокурора, яка свою апеляційну скаргу підтримала та просила її задовольнити; думку обвинувачених та їх захисників, які проти задоволення апеляційної скарги прокурора заперечили; представника малолітніх потерпілих, який частково підтримав вимоги апеляційної скарги; перевіривши матеріали кримінального провадження, апеляційний суд дійшов до наступного висновку.
У відповідності з вимогами ст.404 КПК України суд апеляційної інстанції переглядає судові рішення суду першої інстанції в межах апеляційної скарги.
Судове рішення відповідно до положень ст.370 КПК України повинно бути законним, обґрунтованим і вмотивованим. 
Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі об`єктивно з`ясованих обставин, які підтверджені доказами, дослідженими під час судового розгляду та оціненими судом відповідно до ст.94 цього Кодексу. Вмотивованим є рішення, в якому наведені належні і достатні мотиви та підстави його ухвалення.
Ці положення закону розповсюджуються не тільки на вирішення питання про доведеність чи не доведеність вини обвинуваченого, але й при призначенні покарання, в разі ухвалення обвинувального вироку.
Так, серед завдань кримінального провадження, передбачених ст.2 КПК України, міститься вимога про те, щоб до кожного учасника кримінального провадження була застосована належна правова процедура та прийнято законне рішення як під час розслідування справи, так і за результатами її судового розгляду.
Висновки суду про доведеність винуватості ОСОБА_9 та ОСОБА_7 у злісному невиконанні батьками встановлених законом обов`язків по догляду за дітьми, що спричинило тяжкі наслідки, та кваліфікація їх дій за ст.166 КК України є правильними та ніким з учасників судового провадження не оспорюються.
Перевіряючи доводи апеляційної скарги прокурора про безпідставність невизнання судом першої інстанції обставиною, що обтяжує покарання обвинувачених ОСОБА_9 та ОСОБА_7 за ст.166 КК України, вчинення кримінального правопорушення групою осіб за попередньою змовою, колегія суддів вважає їх необґрунтованими, з огляду на таке.
Як правильно встановив суд першої інстанції, досліджені у судовому засіданні докази свідчать про те, що ОСОБА_9 та ОСОБА_7 спільно проживали з малолітніми дітьми, були носіями рівних за змістом батьківських обов`язків, знали про умови проживання, стан здоров`я та розвитку дітей, а також були обізнані про поведінку один одного. Неналежне виконання кожним із них батьківських обов`язків було тривалим та взаємопов`язаним і в сукупності зумовило настання встановлених судом наслідків для дітей.
Водночас для висновку про вчинення кримінального правопорушення саме за попередньою змовою групою осіб недостатньо встановлення факту узгодженості чи взаємопов`язаності поведінки осіб у процесі вчинення кримінального правопорушення. Обов`язковою ознакою такої форми співучасті є наявність попередньої домовленості між співучасниками, яка повинна передувати початку вчинення кримінального правопорушення. При цьому така домовленість має стосуватися спільного вчинення кримінального правопорушення, а не лише спільного проживання, взаємної обізнаності про поведінку один одного чи фактичного потурання неналежному виконанню батьківських обов`язків.
Колегія суддів погоджується з висновком суду першої інстанції про те, що досліджені докази не містять достатніх даних на підтвердження того, що до початку невиконання батьківських обов`язків ОСОБА_9 та ОСОБА_7 досягли між собою домовленості про спільне вчинення кримінального правопорушення, узгодили характер та спосіб своєї поведінки, розподілили між собою обов`язки чи функції або іншим чином об`єднали свої умисли для досягнення спільного злочинного результату.
Сам факт того, що кожен із обвинувачених, виконуючи власні батьківські обов`язки, усвідомлював неналежну поведінку іншого, не припиняв її та не вживав належних заходів для захисту дітей, свідчить про взаємопов`язаність їхньої поведінки та спільність наслідків, однак сам по собі не підтверджує наявності попередньої змови. Так само спільне проживання, тривалість невиконання батьківських обов`язків та фактичне взаємне потурання не можуть автоматично ототожнюватися з попередньою домовленістю про спільне вчинення кримінального правопорушення.
За таких обставин висновок суду першої інстанції про відсутність належних і достатніх доказів на підтвердження саме попередньої змови між обвинуваченими є обґрунтованим. Відтак правових підстав для визнання вчинення кримінального правопорушення за попередньою змовою групою осіб обставиною, що обтяжує покарання, колегія суддів не вбачає.
При цьому виключення з обвинувачення ознаки попередньої змови не спростовує встановленого судом факту взаємопов`язаного невиконання ОСОБА_9 та ОСОБА_7 своїх батьківських обов`язків та не впливає на правильність правової кваліфікації їхніх дій за ст.166 КК України, оскільки для відповідальності за вказаною нормою кожного з обвинувачених достатньо встановлення передбаченого законом діяння, його наслідків та причинного зв`язку між ними.
Посилання прокурора на те, що на підтвердження вчинення кримінального правопорушення за попередньою змовою групою осіб свідчать показання обвинуваченої ОСОБА_7 , свідка ОСОБА_24 та потерпілих ОСОБА_27 і ОСОБА_28 , колегія суддів також вважає безпідставними.
Як убачається зі змісту зазначених показань, вони підтверджують окремі фактичні обставини неналежного виконання ОСОБА_9 та ОСОБА_7 своїх батьківських обов`язків, умови проживання дітей, їхній стан, поведінку обвинувачених та обізнаність кожного з них про поведінку іншого. Разом із тим жоден із зазначених учасників судового провадження не повідомив про обставини, які б свідчили про досягнення ОСОБА_9 та ОСОБА_7 до початку вчинення кримінального правопорушення попередньої домовленості щодо спільного невиконання батьківських обов`язків.
Таким чином, наведені прокурором показання підтверджують фактичні обставини вчиненого кримінального правопорушення та взаємопов`язаність поведінки обвинувачених, однак не підтверджують обов`язкової для попередньої змови ознаки - наявності заздалегідь досягнутої домовленості про спільне вчинення кримінального правопорушення.
Отже, посилання прокурора на зазначені докази не спростовують висновку суду першої інстанції про відсутність доказів попередньої змови між обвинуваченими, а тому не дають підстав для визнання цієї обставини такою, що обтяжує покарання.
З огляду на викладене доводи прокурора в цій частині є необґрунтованими та не дають підстав для скасування чи зміни вироку.
Перевіряючи доводи апеляційної скарги прокурора про невідповідність призначеного обвинуваченим покарання із застосуванням ст.ст.75, 76 КК України, ступеню тяжкості вчиненого кримінального правопорушення та особам обвинувачених внаслідок м`якості, апеляційний суд їх вважає такими, що не заслуговують на увагу, з огляду на таке.
Відповідно до вимог п.2 ч.3 ст.374 КПК України умотивувальній частині вироку зазначаються у разі визнання особи винуватою зокрема: обставини, які пом`якшують або обтяжують покарання; мотиви призначення покарання, звільнення від відбування покарання, тощо.
Згідно з ст.65 КК України особі, яка вчинила кримінальне правопорушення, має бути призначено покарання з врахуванням ступеню тяжкості вчиненого кримінального правопорушення, особи винного, обставин, що пом`якшують і обтяжують покарання. При цьому воно повинно бути необхідне і достатнє для її виправлення і попередження нових кримінальних правопорушень.
В той же час згідно зі ст.50 КК України, покарання має на меті не тільки кару, а й виправлення засудженого, а також запобігання вчиненню нових кримінальних правопорушень як засудженим, так і іншими особами. Для досягнення законодавчо визначеної мети покарання суди мають керуватися принципами призначення покарання, до яких належить, у тому числі, принцип індивідуалізації та принцип справедливості покарання. Це означає не тільки те, що передбачений законом склад кримінального правопорушення та рамки покарання повинні відповідати один одному, а й те, що покарання має перебувати у справедливому співвідношенні із тяжкістю та обставинами скоєного і особою винного.
Тобто при призначенні покарання суд повинен належним чином врахувати не тільки дані про особу обвинуваченого, відсутність обставин, що обтяжують покарання, сукупність пом`якшуючих покарання обставин, тощо, а й особливості вчинення конкретного кримінального правопорушення, обставини та спосіб його вчинення, характер і ступінь тяжкості наслідків, що настали.
На переконання колегії суддів, судом першої інстанції вказаних вимог закону було дотримано в повній мірі.
Так, призначаючи обвинуваченим покарання, суд першої інстанції врахував ступінь тяжкості вчиненого кримінального правопорушення, яке, згідно ст.12 КК України, відноситься до категорії нетяжких кримінальних правопорушень, обставини його вчинення, характер і тяжкість наслідків, дані про осіб обвинувачених, обставини, що пом`якшують та обтяжують покарання, а також вплив призначеного покарання на виправлення винних та інтереси малолітніх потерпілих.
Разом із тим місцевий суд вірно врахував, що злісне невиконання батьківських обов`язків тривало впродовж значного періоду, стосувалося двох малолітніх дітей, супроводжувалося неналежним побутовим, гігієнічним, харчовим, медичним та емоційним забезпеченням, а також застосуванням до дітей фізичного впливу. Наслідком такої поведінки стали істотні порушення психічного розвитку, емоційного стану та соціальної адаптації обох дітей.
Враховано дані про особу обвинуваченого ОСОБА_9 , який раніше не судимий, має постійне місце проживання, офіційно працевлаштований у ТзОВ «Птахокомплекс «Губин»», де характеризується позитивно, трудову дисципліну не порушує, дисциплінарних стягнень не має, на обліку у лікаря-психіатра та лікаря-нарколога не перебуває.
У вироку суду зазначено, що ОСОБА_9 протягом тривалого часу не виконував належним чином батьківських обов`язків, зловживав алкогольними напоями, не виявляв необхідної участі у вихованні та розвитку дітей, переважно саме він застосовував до них фізичний вплив. Попри неодноразове втручання соціальних служб, попередження, надання допомоги та відібрання дітей, стійких змін у його поведінці не відбулося. Під час судового розгляду ОСОБА_9 винуватості не визнав, факти застосування фізичного насильства та зловживання алкогольними напоями заперечував, належної критичної оцінки своїй поведінці не надав. 
Обставин, які відповідно до ст.66 КК України пом`якшують покарання ОСОБА_22 , а також обставин, які відповідно до вимог ст.67 КК України обтяжують покарання обвинуваченого, суд першої інстанції не встановив.
Також враховано дані про особу обвинуваченої ОСОБА_7 , яка раніше не судима, має постійне місце проживання, офіційно працевлаштована у ТзОВ «Птахокомплекс «Губин»», де також характеризується позитивно, трудову дисципліну не порушує, дисциплінарних стягнень не має, на обліку у лікаря-психіатра та лікаря-нарколога не перебуває.
У вироку суду зазначено, і це відповідає матеріалам справи, що ОСОБА_7 частково визнала фактичні обставини неналежного догляду за дітьми, підтвердила вживання алкогольних напоїв у сім`ї, сварки між подружжям та застосування фізичного впливу до дітей.
Місцевим судом також враховано, що в липні 2025 року ОСОБА_7 певний час прислухалася до рекомендацій працівників соціальних служб, виявляла зацікавленість у поверненні дітей та брала участь у частковому покращенні житлово-побутових умов. Однак такі зміни мали тимчасовий характер. У подальшому ОСОБА_7 знову не забезпечила належного догляду, не захистила дітей від фізичного насильства з боку батька, сама застосовувала до них фізичний вплив, а після останнього відібрання не підтримувала належного зв`язку зі службою у справах дітей та не виявляла практичної участі у вирішенні потреб дітей. Разом з тим, у останньому слові ОСОБА_7 просила надати їй можливість виправитися, повернути дітей і зберегти сім`ю.
Обставин, які відповідно до ст.66 КК України пом`якшують покарання ОСОБА_7 , а також обставин, які відповідно до вимог ст.67 КК України обтяжують покарання обвинуваченої, суд першої інстанції не встановив.
Місцевий суд обґрунтовано, з посиланням на норм КК України, а також конкретні обставини вчинення даного кримінального правопорушення, не визнав окремою обставиною, що обтяжує покарання, вчинення кримінального правопорушення щодо малолітніх дітей, передбачене п.6 ч.1 ст.67 КК України.
Суд першої інстанції обґрунтовано врахував часткове визнання ОСОБА_7 фактичних обставин неналежного виконання батьківських обов`язків, висловлене нею жалкування з приводу вчиненого та прохання надати можливість виправити свою поведінку при загальній оцінці її особи та ставлення до вчиненого.
Водночас колегія суддів погоджується з висновком суду першої інстанції про відсутність підстав для визнання щирого каяття обставиною, що пом`якшує покарання. Саме по собі часткове визнання фактичних обставин, висловлення жалю та прохання надати можливість виправитися не свідчать безумовно про наявність щирого каяття, оскільки ОСОБА_7 не визнала в повному обсязі протиправності власної поведінки та не продемонструвала послідовного критичного ставлення до всіх установлених судом обставин вчиненого.
За таких обставин суд першої інстанції обґрунтовано не визнав щире каяття ОСОБА_7 обставиною, що пом`якшує покарання, а її жалкування та прагнення виправити поведінку правомірно врахував у сукупності з іншими даними про її особу та ставлення до вчиненого.
Разом з тим, у останньому слові ОСОБА_7 просила надати їй можливість виправитися, повернути дітей та зберегти сім`ю, виявляла зацікавленість у їх поверненні та брала участь у частковому покращенні житлово-побутових умов. Водночас встановлені зміни мали тимчасовий характер та не свідчили про стійке й послідовне виправлення її поведінки.
У свою чергу, в останньому слові обвинувачений ОСОБА_9 просив надати йому можливість виправитися та не призначати покарання, пов`язане з реальною ізоляцією від суспільства. Зазначені його прохання також були предметом оцінки суду першої інстанції при визначенні виду та міри покарання і не спростовують установлених судом обставин щодо характеру та ступеня суспільної небезпечності вчиненого.
Отже, колегія суддів бере до уваги позицію обвинувачених, висловлену ними в останньому слові, таку ж позицію вони висловлювали у показаннях даних під час апеляційного розгляду справи. Разом із тим, сама по собі заява про намір виправитися не є достатньою підставою для висновку про наявність стійких позитивних змін у їх поведінці та ставленні до виконання батьківських обов`язків.
З огляду на сукупність установлених обставин кримінального провадження, дані про особу кожного з обвинувачених, характер та ступінь суспільної небезпечності вчиненого, а також з урахуванням мети покарання, колегія суддів вважає, що суд першої інстанції правильно визначив вид та міру покарання, які є необхідними й достатніми для виправлення обвинувачених та попередження вчинення ними нових кримінальних правопорушень. 
Разом з тим суд першої інстанції навів у вироку переконливі доводи про необхідність та можливість застосування до обвинувачених ОСОБА_9 та ОСОБА_7 умовного засудження, але за умови здійснення контролю за їхньою поведінкою уповноваженим органом з питань пробації та виконання покладених судом обов`язків.
Колегія суддів погоджується з висновком суду першої інстанції про можливість виправлення ОСОБА_9 та ОСОБА_7 без реального відбування призначеного їм покарання. При цьому суд першої інстанції належним чином урахував дані про особу кожного з обвинувачених, їх ставлення до вчиненого, наявність постійного місця проживання та роботи, позитивні характеристики, відсутність судимостей, а також інші обставини, що мають значення для вирішення питання про вид та міру покарання.
Застосування до обвинувачених положень ст.75 КК України суд першої інстанції пов`язав не лише з їх особистими характеристиками, а й з можливістю досягнення цілей покарання за умови встановлення іспитового строку та покладення відповідних обов`язків, виконання яких підлягає контролю уповноваженим органом з питань пробації.
Колегія суддів також бере до уваги інтереси малолітніх потерпілих, однак погоджується з тим, що сам по собі факт їх бажання повернутися до сім`ї не може визначати вид покарання, оскільки першочергове значення мають їх безпека, належний догляд та забезпечення стабільних умов для розвитку. Водночас реальне відбування обвинуваченими покарання саме по собі не є необхідною умовою забезпечення цих інтересів та не вирішує питання щодо подальшого проживання дітей із батьками.
За таких обставин колегія суддів вважає, що суд першої інстанції, визначаючи покарання та звільняючи обвинувачених від його відбування з випробуванням, діяв у межах наданих йому законом повноважень, належно мотивував своє рішення та дійшов обґрунтованого висновку про можливість їх виправлення без ізоляції від суспільства. Наведених прокурором обставин, які б свідчили про неможливість досягнення мети покарання за таких умов, колегією суддів не встановлено.
Отже, підстав для скасування чи зміни вироку в частині призначеного покарання та застосування до ОСОБА_9 і ОСОБА_7 реального позбавлення волі, як того просить прокурор, колегія суддів не вбачає.
Згідно ч.2 ст.409 КПК України підставою для скасування або зміни вироку суду першої інстанції може бути невідповідність призначеного покарання тяжкості кримінального правопорушення та особі обвинуваченого.
В силу ст.414 КПК України невідповідним ступеню тяжкості кримінального правопорушення та особі обвинуваченого визнається таке покарання, яке хоч і не виходить за межі, встановлені відповідною статтею (частиною статті) закону України про кримінальну відповідальність, але за своїм видом чи розміром є явно несправедливим через м`якість або через суворість.
Верховний Суд неодноразово звертає увагу на те, що виправлення має на меті шляхом примусового впливу на засудженого внести корективи в його соціально-психологічні властивості, нейтралізувати негативні настанови, змусити додержуватися положень закону про кримінальну відповідальність. Досягнення такого результату визнається юридичним виправленням, що є важливим результатом застосування покарання та суттєвим показником його ефективності.
Також апеляційний суд вважає за необхідне зазначити, що Конституційний Суд України в своєму рішенні зазначив: «Окремим виявом справедливості є питання відповідності покарання вчиненому злочину; категорія справедливості передбачає, що покарання за злочин повинно бути домірним злочину. Справедливе застосування норм права – є не тільки те, що передбачений законом склад злочину та рамки покарання відповідатимуть один одному, а й те, що покарання має перебувати у справедливому співвідношенні із тяжкістю та обставинами скоєного і особою винного».
Справедливість покарання повинна визначатися з точки зору врахування інтересів усіх суб`єктів кримінально-правових відносин, у тому числі й потерпілих. Однією із умов досягнення цієї мети є відшкодування завданого злочином збитку або усунення заподіяної шкоди.
Отже, призначене судом покарання  ОСОБА_9 та ОСОБА_7 в повній мірі відповідає вимогам статей 50, 65 КК України, й підстав вважати його занадто м`яким чи недостатнім для досягнення його мети, колегія суддів не вбачає.
Істотних порушень вимог кримінального процесуального закону чи неправильного застосування закону України про кримінальну відповідальність, які можуть бути підставами для скасування вироку, колегією суддів не встановлено, тому апеляційну скаргу прокурора слід залишити без задоволення, а вирок без зміни.
Усі інші доводи сторони обвинувачення, які викладені в апеляційній скарзі та змінах і доповненнях до неї, і були надані під час апеляційного розгляду провадження щодо невідповідності призначеного покарання тяжкості кримінального правопорушення та особам обвинуваченим, колегія суддів до уваги не приймає, оскільки вони були враховані судом першої інстанції при призначенні покарання та відповідно не спростовують висновків місцевого суду і не дають жодних підстав для скасування оскаржуваного вироку, як про це просить апелянт.
Європейський суд з прав людини у своїх рішеннях підкреслив, що суд не мусить надавати відповіді на кожне порушене питання, проте з рішення має бути ясно зрозуміло, що головні проблеми, порушені в даній справі, були вивчені і була надана конкретна чітка відповідь на аргументи, які є вирішальними для вирішення справи (справи «Ван де Хурк проти Нідерландів», §61, «Болдеа проти Румунії», §30, «Морейра Феррейра проти Португалії», § 84).
Враховуючи вищенаведене апеляційний суд не вбачає законних підстав для зміни чи скасування оскаржуваного вироку з мотивів, наведених в апеляційній скарзі. 
Керуючись ст.ст.379, 404, 405, 407 КПК України, Волинський апеляційний суд, 
У Х В А Л И В :
Апеляційну скаргу прокурора у кримінальному провадженні – прокурора Нововолинського відділу Володимирської окружної прокуратури Волинської області ОСОБА_12 залишити без задоволення.
Вирок Володимирського міського суду Волинської області від 23 червня 2026 року про обвинувачення  ОСОБА_9 та ОСОБА_7  у вчиненні кримінального правопорушення, передбаченого ст.166 КК України, залишити без змін.
Ухвала набирає законної сили з моменту її проголошення. 
Касаційна скарга на ухвалу може бути подана безпосередньо до Верховного Суду протягом трьох місяців з дня її проголошення.

Головуючий

Судді