ПОСТАНОВА
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

07 вересня 2026 року 
м. Київ

cправа № 910/4552/23 

Верховний Суд у складі колегії суддів Касаційного господарського суду: 
Волковицька Н. О. - головуючий, Могил С. К., Случ О. В.,
розглянув у письмовому провадженні касаційну скаргу Національного заповідника "Києво-Печерська лавра"
на ухвалу Північного апеляційного господарського суду від 25.06.2026 (колегія суддів Пономаренко Є. Ю., Коротун О. М., Буравльов С. І.) у справі
за позовом Свято-Успенської Києво-Печерської Лаври/Чоловічий монастир/Української Православної Церкви
до Національного заповідника "Києво-Печерська лавра",
треті особи, які не заявляють самостійних вимог щодо предмета спору:
на стороні позивача - Київська Митрополія Української Православної Церкви; 
на стороні відповідача - Міністерство культури України, 
про визнання недійсним правочину,
особи, які не брали участі у справі та вважають, що порушені їх права, інтереси та (або) обов`язки та звернулись з апеляційними скаргами - Єрмаченко Олександр Анатолійович, ОСОБА_1 , ОСОБА_2 ,
1. Короткий зміст позовних вимог
1.1. На розгляд Господарського суду міста Києва надійшла позовна заява Свято-Успенської Києво-Печерської Лаври/Чоловічого монастиря/Української Православної Церкви (далі - позивач, Монастир) до Національного заповідника "Києво-Печерська лавра" (далі - відповідач, Заповідник), у якому позивач просить суд:
- визнати недійсним правочин щодо односторонньої відмови Заповідника від договору № 2 про безоплатне користування релігійною організацією культовими будівлями та іншим майном, що є державною власністю (далі - Договір), укладеного 19.07.2013 між Заповідником та Монастирем;
- застосувати наслідки недійсності правочину щодо односторонньої відмови Заповідника від цього Договору шляхом визнання за Монастирем права користування майном відповідно до умов Договору.
Позов мотивовано тим, що у 2013 році на підставі Договору позивачу були передані у безоплатне користування зазначені у цьому Договорі споруди Києво-Печерської Лаври. Монастирем 10.03.2023 від Заповідника отримано лист (попередження) №04-24/222, яким відповідач попередив позивача про розірвання Договору з 29.03.2023 на підставі пункту 8.1 цього Договору. Цей односторонній правочин про розірвання Договору позивач вважає неправомірним, немотивованим та таким, що не породжує для нього жодних правових наслідків.
Позивач зазначає, що: оспорюваним правочином про односторонню відмову від Договору порушується його право на користування спірним майном; відповідач не мав права в односторонньому порядку, без відповідного судового рішення, відмовитися від Договору; відповідачем не доведено наявність однієї з двох підстав, передбачених у пункті 8.1 Договору, для ініціювання односторонньої відмови від Договору, а саме: нецільового використання позивачем майна або утримання останнього у неналежному стані; відповідачем у вищевказаному листі-попередженні про односторонню відмову від Договору не було надано строк для усунення позивачем виявлених недоліків; ця відмова не була належним чином обґрунтована, оскільки в ній здійснено посилання на висновки Міжвідомчої робочої групи та лист Міністерства культури та інформаційної політики України від 09.03.2023 № 06/34/2234-23, однак ці висновки і лист не були додані, а також не було зазначено конкретних порушень, виявлених цими органами державної влади; крім того, ці порушення були виявлені органами державної влади, а не самим відповідачем, і їх висновки для відповідача носили лише рекомендаційний характер; позивач не визнає ті порушення, які зазначені у цих висновках Міжвідомчої робочої групи, і вважає, що ним спірне майно утримувалося у належному стані та використовувалося за передбаченим у Договорі цільовим призначенням; висновки Міжвідомчої робочої групи не підтверджені належними та допустимими доказами.
05.07.2023 позивачем було подано заяву про зміну підстав позову шляхом їх розширення (яка по суті є додатковим обґрунтуванням позовних вимог, а тому прийнята судом до розгляду), у якій позивачем вказано, зокрема, наступне.
На переконання позивача, у випадку виявлення Заповідником нецільового використання майна або його утримання у неналежному стані, відповідач мав направити відповідне попередження Монастирю з вимогою усунути виявлені порушення та надати для цього користувачу розумний строк. Позивач вважає, що лише у випадку невиконання користувачем вимог Заповідника та продовження нецільового використання майна або його утримання у неналежному стані Заповідник мав право повідомити Монастир про розірвання Договору на підставі пункту 8.1 Договору. 
Усупереч цьому, Заповідник листом від 10.03.2023 № 04-24/222 повідомив про розірвання Договору з 29.03.2023, однак не навів конкретних фактів, обставин, доказів використання державного майна не за цільовим призначенням та/або його неналежного утримання, як і будь-яких фактів порушень інших умов Договору, завдання такими порушеннями істотної шкоди йому як балансоутримувачу, що могло бути підставою для розірвання Договору в судовому порядку. На думку позивача, жоден із наданих первинних документів, на підставі яких було прийнято результати перевірки не підтверджує і не може підтверджувати нецільове використання майна або утримання його у неналежному стані позивачем. Позивач вважає, що Заповідник неправомірно використав положення пункту 8.1 Договору для його одностороннього розірвання. 
2. Короткий зміст судових рішень
2.1. Рішенням Господарського суду міста Києва від 09.08.2023 у справі №910/4552/23 у задоволенні позову відмовлено.
Судове рішення аргументоване, зокрема, тим, що на момент укладання Договору і на теперішній час частина 2 статті 793 ЦК України встановлювала для сторін дотримання обов`язкової нотаріальної форми правочину, за умови використання майна понад три роки.
Хоча на час укладення Договір, який не встановлював певний строк користування, у т.ч. понад три роки, формально відповідав зазначеним вище вимогам закону, проте через три роки використання він набув ознак нікчемності згідно з вимогами статей 220, 793, 828 ЦК України; Позивач, бажаючи використовувати передане за Договором майно понад три роки, на виконання вимог вищевказаних норм ЦК України щодо дотримання обов`язкової нотаріальної форми Договору, діючи добросовісно і розумно, повинен був звернутися до відповідача із вимогою про нотаріальне посвідчення Договору, а у випадку ухилення відповідача від його нотаріального посвідчення, звернутися до суду з відповідним позовом про визнання Договору дійсним.
Із матеріалів справи не убачається, що якась із сторін ухилялася від нотаріального посвідчення Договору, і що існує відповідне судове рішення за позовом будь-якої із сторін про визнання Договору дійсним. У зв`язку із встановленням судом факту недійсності (нікчемності) Договору, останній не породжує для позивача право на користування спірним майном, яке виникало на підставі цього Договору.
Прийняте відповідачем рішення про відмову від Договору (оспорюваний правочин) призвело до досягнення легітимної мети встановленої статтею 653 ЦК України, а саме потягло припинення взаємних зобов`язань сторін, якими вони були пов`язані до цього цим Договором. За встановлених обставин недійсності правочину, передбаченої законом, припинення вказаного правовідношення у незаборонений законом спосіб, суд вважав правомірним, а дії відповідача такими, що здійснені ним від імені власника у межах повноважень власника щодо здійснення контролю над належним йому майном.
2.2. Зазначене судове рішення оскаржене до Північного апеляційного господарського суду. 
Під час здійснення апеляційного провадження від позивача 04.03.2026 надійшла заява про зупинення апеляційного провадження у даній справі до набрання законної сили судовим рішенням у справі №910/1609/26. В обґрунтування вказаної заяви позивач посилається на те, що справа №910/1609/26 пов`язана з даною справою, оскільки результат вирішення у спорі про тлумачення правочину матиме безпосередній вплив на розгляд даної справи, зокрема, в частині з`ясування питання, які умови правочину з дострокового розірвання за ініціативою відповідача мають перевагу. 
Ухвалою Північного апеляційного господарського суду від 25.06.2026 зупинено апеляційне провадження у справі №910/4552/23 до набрання законної сили судовим рішенням у справі №910/1609/26.
Ухвала мотивована тим, що у провадженні Господарського суду міста Києва перебуває справа №910/1609/26 з позовом релігійної організації «Свято-Успенська Києво-Печерська Лавра/Чоловічий монастир/ Української Православної Церкви» до Національного заповідника «Києво-Печерська Лавра».
Позивач просить витлумачити складну правову конструкцію правочинів, яка складається із: договору № 2 від 19.07.2013 про безоплатне користування релігійною організацією культовими будівлями та іншим майном, що є державною власністю, укладеного між Національним Києво-Печерським історико-культурним заповідником та Свято-Успенською Києво-Печерською Лаврою (Чоловічий монастир) Української Православної Церкви, а також із договорів згідно з додатком №1 до цього договору № 2 від 19.07.2013 «Перелік охоронних договорів, укладених Національним Києво-Печерським історико-культурним заповідником та Свято-Успенською Києво-Печерською Лаврою/Чоловічий монастир/ Української Православної Церкви», а саме:
1. Витлумачити, чи є охоронні договори 1995 року, укладені між Музейним об`єднанням «Києво-Печерський історико-культурний заповідник» (правонаступником якого є державна організація (установа, заклад) Національний заповідник «Києво-Печерська Лавра») та Свято-Успенською Києво-Печерською Лаврою/Чоловічий Монастир/Української Православної Церкви, які зазначені у додатку №1 до договору №2 від 19.07.2013 «Перелік охоронних договорів, укладені між Національним Києво-Печерським історико-культурним заповідником та Свято-Успенською Києво-Печерською Лаврою/ Чоловічий монастир/Української Православної Церкви», окремими, чинними та самостійними договорами (правочинами).
2. Витлумачити, які умови з дострокового розірвання за ініціативою відповідача мають перевагу:
пункт 8.1 договору № 2 від 19.07.2013 про безоплатне користування релігійною організацією культовими будівлями та іншим майном, що є державною власністю, укладеного між Національним Києво-Печерським історико-культурним заповідником та Свято-Успенською Києво-Печерською Лаврою (Чоловічий монастир) Української Православної Церкви,
чи умови розділу ІІІ охоронних договорів «Дострокове припинення дії договору», укладених між Музейним об`єднанням «Києво-Печерський історико-культурний заповідник» (правонаступником якого є державна організація (установа, заклад) Національний заповідник «Києво-Печерська Лавра») та Свято-Успенською Києво-Печерською Лаврою/Чоловічий Монастир/ Української Православної Церкви, які зазначені у додатку №1 до договору №2 від 19.07.2013 «Перелік охоронних договорів, укладені між Національним Києво-Печерським історико-культурним заповідником та Свято-Успенською Києво-Печерською Лаврою/Чоловічий монастир/Української Православної Церкви».
3. Витлумачити, який алгоритм та послідовність дій повинна здійснити державна організація (установа, заклад) Національний заповідник «Києво-Печерська Лавра» для дострокового розірвання на підставі п. 8.1 договору №2 від 19.07.2013 від 19.07.2013 про безоплатне користування релігійною організацією культовими будівлями та іншим майном, що є державною власністю, з урахуванням того, що охоронні договори 1995 року, укладені між Музейним об`єднанням «Києво-Печерський історико-культурний заповідник» (правонаступником якого державна організація (установа, заклад) Національний заповідник «Києво-Печерська Лавра»)
4. Витлумачити, який алгоритм та послідовність дій повинна здійснити державна організація (установа, заклад) Національний заповідник «Києво-Печерська Лавра» для дострокового розірвання на підставі розділу ІІІ охоронних договорів «Дострокове припинення дії договору», укладених між Музейним об`єднанням «Києво-Печерський історико-культурний заповідник» (правонаступником якого є державна організація (установа, заклад) Національний заповідник «Києво-Печерська Лавра») та Свято-Успенською Києво-Печерською Лаврою/ Чоловічий Монастир/Української Православної Церкви, які зазначені у додатку №1 до договору №2 від 19.07.2013 «Перелік охоронних договорів, укладені між Національним Києво-Печерським історико-культурним заповідником та Свято-Успенською Києво-Печерською Лаврою/Чоловічий монастир/Української Православної Церкви».
5. Витлумачити, чи зобов`язана державна організація (установа, заклад) Національний заповідник «Києво-Печерська Лавра» на підставі пунктів 3.1.4 охоронних договорів згідно з додатком №1 до договору № 2 від 19.07.2013 «Перелік охоронних договорів, укладені між Національним Києво-Печерським історико-культурним заповідником та Свято-Успенською Києво-Печерською Лаврою/Чоловічий монастир/Української Православної Церкви» надати релігійній організації «Свято-Успенська Києво-Печерська Лавра /Чоловічий Монастир/ Української Православної Церкви» висновок саме судової експертизи на підтвердження пошкодження пам`яткам культурної спадщини разом із повідомленням про розірвання правочину.
Апеляційний господарський суд дійшов висновку про неможливість при здійсненні даного апеляційного провадження самостійно встановити обставини, які встановлюються судом в межах справи №910/1609/26 про тлумачення правочину.
Так, позивач в суді першої інстанції не посилався на необхідність дослідження охоронних договорів. Відповідач також про відповідні обставини не зазначав.
Разом з тим, згідно з п. 10.1 Договору № 2 про безоплатне користування релігійною організацією культовими будівлями та іншим майном, що є державною власністю (далі - Договір), укладеного 19.07.2013, невід`ємною частиною цього Договору є охоронні договори, укладені Музейним об`єднанням "Києво-Печерський історико-культурний заповідник" та Монастирем. У Додатку 1 до Договору наведено перелік охоронних договорів, укладених у період з 10.04.1995 до 15.06.1995 між Музейним об`єднанням "Києво-Печерський історико-культурний заповідник" та Монастирем.
При цьому, в ухвалі Господарського суду міста Києва від 26.04.2023 вказано наступне: «Під час підготовчого судового засідання 26.04.2023 суд зауважив, що за умовами п. 10.1 Договору № 2 від 19 липня 2013 року невід`ємною частиною цього Договору є охоронні договори, укладені між Музейним об`єднанням "Києво-Печерський історико-культурний заповідник" та Свято-Успенською Києво-Печерською Лаврою/Чоловічий монастир/Української Православної Церкви, однак суду не було надано відповідних охоронних договорів, в матеріалах справи наявний лише Додаток №1 до Договору № 2 від 19 липня 2013 року, у якому наведено перелік охоронних договорів. У зв`язку з чим, суд протокольною ухвалою зобов`язав сторін, зокрема, позивача надати суду відповідні охоронні договори, які за умовами п. 10.1 Договору № 2 від 19 липня 2013 року є невід`ємною його частиною.». 
На виконання вказаної ухвали від 26.04.2023 позивачем 24.05.2023 до суду першої інстанції подано копії охоронних договорів. Судом було здійснено витребування вказаних договорів після спливу строку для подання відзиву на позовну заяву (строк до 13.04.2023). Відповідач не надав відповідні заперечення в суді першої інстанції щодо них. Зазначене було встановлено в судовому засіданні.
Суд першої інстанції, витребувавши ці договори, в оскаржуваному рішенні не здійснив їх оцінку, тоді як їх тлумачення є предметом позову в іншій справі. Разом з тим, враховуючи викладені вище обставини, вказані охоронні договори, які є частиною Договору № 2, укладеного 19.07.2013, входять до предмету доказування по вказаній справі.
Таким чином, в межах даного апеляційного провадження суд апеляційної інстанції позбавлений процесуальної можливості здійснити дослідження та оцінку цих охоронних договорів, а також забезпечити відповідачу реалізацію його прав на подання своїх міркувань або заперечень щодо можливості розповсюдження їх умов на спірні правовідносини. Так само враховуючи наведене вище, суд апеляційної інстанції в межах даного апеляційного провадження не може здійснити наведені тлумачення правочину.
Разом з тим, відповідач зможе навести свою позицію та надати відповідні докази на її підтвердження щодо вказаного в іншій справі №910/1609/26. Таким чином, до предмета доказування в даній справі входять обставини щодо порушення позивачем (чи непорушення) умов Договору № 2 про безоплатне користування релігійною організацією культовими будівлями та іншим майном, що є державною власністю (далі - Договір), укладеного 19.07.2013, невід`ємною частиною якого (згідно п.10.1) є охоронні договори.
Крім цього, заявляючи в іншій справі вимогу витлумачити, чи зобов`язана державна організація (установа, заклад) Національний заповідник «Києво-Печерська Лавра» на підставі пунктів 3.1.4 охоронних договорів згідно з додатком №1 до договору № 2 від 19.07.2013 «Перелік охоронних договорів, укладені між Національним Києво-Печерським історико-культурним заповідником та Свято-Успенською Києво-Печерською Лаврою/Чоловічий монастир/Української Православної Церкви» надати релігійній організації «Свято-Успенська Києво-Печерська Лавра /Чоловічий Монастир/ Української Православної Церкви» висновок саме судової експертизи на підтвердження пошкодження пам`яткам культурної спадщини разом із повідомленням про розірвання правочину, позивач ставить під сумнів Висновки міжвідомчої робочої групи, які покладено в основу правочину про розірвання. Разом з тим, наведені умови про експертизу, передбачені охоронними договорами, які є невід`ємною частиною договору №2, досліджуються в іншій справі. Наведене вище у сукупності свідчить як про пов`язаність справ, так і про неможливість розгляду даної справи до вирішення справи №910/1609/26.
3. Узагальнені доводи особи, яка подала касаційну скаргу 
3.1. Заповідник звернувся із касаційною скаргою, в якій просить скасувати ухвалу Північного апеляційного господарського суду від 25.06.2026 у справі № 910/4552/23 про зупинення провадження у справі.
Скаржник посилається на висновки Верховного Суду, викладені у постановах від 01.03.2024 у справі № 910/17615/20, від 20.06.2019 у справі № 910/12694/18, від 29.08.2024 у справі № 906/1428/23, від 27.03.2019 у справі № 910/4816/18 щодо обставин, які підлягають дослідженню під час розгляду питання про зупинення провадження у справі.
На думку заявника, сама по собі пов`язаність справ ще не свідчить про неможливість розгляду справи до прийняття рішення у іншій справі, оскільки незалежно від результату розгляду справи № 910/1609/26, апеляційний господарський суд у цій справі має достатньо правових підстав для перегляду рішення суду першої інстанції у апеляційному порядку. Провадження у справі № 910/1609/26 щодо тлумачення правочину відкрито 03.03.2026, а вже на наступний день, 04.03.2026 Позивачем було подано клопотання про зупинення розгляду справи № 910/4552/23. Тобто, Позивач свідомо розрахував та підготувався до чергового зупинення розгляду справи № 910/4552/23, подаючи позов про тлумачення правочину.
Суд апеляційної інстанції зазначив, що позбавлений процесуальної можливості здійснити дослідження та оцінку охоронних договорів, а також забезпечити відповідачу реалізацію його прав на подання своїх міркувань або заперечень. Однак, відповідач не надав письмові заперечення щодо долучення до матеріалів справи даних охоронних договорів, оскільки скористався правом не надавати такі заперечення. Надмірний формалізм та намагання судом апеляційної інстанції забезпечити відповідачу реалізацію прав, які він фактично реалізував в усній формі у судовому засіданні, не може бути причиною порушення усіх розумних строків розгляду справи та її зупинення.
3.2. У відзиві на касаційну скаргу позивач зазначає про безпідставність доводів скаржника, вважає, що апеляційний господарський суд надав правильну оцінку підставам для зупинення провадження, а тому оскаржену ухвалу необхідно залишити без змін. 
3.3.У відзиві на касаційну скаргу Міністерство культури України погоджується із доводами касаційної скарги і просить її задовольнити. 
Відповідно до приписів частини другої статті 295 ГПК України відзив на касаційну скаргу має містити, зокрема, обґрунтування заперечень щодо змісту і вимог касаційної скарги. Згідно із статтею 297 ГПК України учасники справи мають право приєднатися до касаційної скарги, поданої особою, на стороні якої вони виступали. До касаційної скарги мають право приєднатися також особи, які не брали участі у справі, якщо суд вирішив питання про їхні права, інтереси та (або) обов`язки (частина перша). До заяви про приєднання до касаційної скарги додається документ про сплату судового збору та докази направлення заяви іншим учасникам справи (частина третя).
Оскільки поданий відзив не містить обґрунтування заперечень щодо змісту і вимог касаційної скарги, за своєю суттю є приєднанням до касаційної скарги, однак до відзиву не додано документів про сплату судового збору, а ГПК України не містить положень щодо надання строку для усунення недоліків стосовно приєднання до касаційної скарги, тому поданий відзив залишається без розгляду.
4. Розгляд касаційної скарги та позиція Верховного Суду 
4.1. За змістом статті 300 ГПК України, переглядаючи у касаційному порядку судові рішення, суд касаційної інстанції в межах доводів та вимог касаційної скарги, які стали підставою для відкриття касаційного провадження, та на підставі встановлених фактичних обставин справи перевіряє правильність застосування судом першої чи апеляційної інстанції норм матеріального і процесуального права. Суд касаційної інстанції не має права встановлювати або вважати доведеними обставини, що не були встановлені у рішенні або постанові суду чи відхилені ним, вирішувати питання про достовірність того чи іншого доказу, про перевагу одних доказів над іншими, збирати чи приймати до розгляду нові докази або додатково перевіряти докази. 
4.2. Здійснивши розгляд касаційної скарги у письмовому провадженні, дослідивши наведені у ній доводи, перевіривши на підставі встановлених фактичних обставин справи правильність застосування норм процесуального права, Верховний Суд вважає, що касаційна скарга підлягає задоволенню з огляду на таке.
4.3. Предметом касаційного перегляду у цій справі є питання дотримання судом апеляційної інстанції норм процесуального права під час постановлення ухвали про зупинення апеляційного провадження у справі на підставі пункту 5 частини першої статті 227 ГПК України.
Суд, здійснюючи правосуддя на засадах верховенства права, забезпечує кожному право на справедливий суд та повагу до інших прав і свобод, гарантованих Конституцією і законами України, а також міжнародними договорами, згода на обов`язковість яких надана Верховною Радою України (стаття 2 Закону України "Про судоустрій і статус суддів").
Європейський суд з прав людини (далі - ЄСПЛ) наголошує, що право на доступ до суду має бути ефективним. Реалізуючи пункт 1 статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, кожна держава - учасниця Конвенції вправі встановлювати правила судової процедури, в тому числі й процесуальні заборони й обмеження, зміст яких - не допустити судовий процес у безладний рух. Разом із тим не повинно бути занадто формального ставлення до передбачених законом вимог, оскільки доступ до правосуддя повинен бути не лише фактичним, а і реальним (рішення ЄСПЛ від 16 грудня 1992 року у справі «Жоффр де ля Прадель проти Франції», заява № 12964/87, § 59).
Складовою правової визначеності є передбачуваність застосування норм процесуального законодавства. ЄСПЛ зазначає, що сторони судового провадження повинні мати право очікувати застосування до їхньої справи чинних норм процесуального законодавства.
Необґрунтоване зупинення провадження у справі призводить до затягування строків її розгляду і перебування в стані невизначеності учасників процесу, що свідчить про порушення положень пункту 1 статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, що покладає на національні суди обов`язок здійснити швидкий та ефективний розгляд справ упродовж розумного строку. Порушення права на розгляд справи упродовж розумного строку було неодноразово предметом розгляду Європейським судом з прав людини у справах проти України.
Порядок та умови зупинення провадження у справі врегульовано нормами статей 227, 228 ГПК України, в яких наведено вичерпний перелік підстав, за яких суд, відповідно, зобов`язаний та має право зупинити провадження у справі.
Згідно з пунктом 5 частини першої статті 227 ГПК України суд зобов`язаний зупинити провадження у справі у випадку об`єктивної неможливості розгляду цієї справи до вирішення іншої справи, що розглядається в порядку конституційного провадження, адміністративного, цивільного, господарського чи кримінального судочинства, - до набрання законної сили судовим рішенням в іншій справі; суд не може посилатися на об`єктивну неможливість розгляду справи у випадку, коли зібрані докази дозволяють встановити та оцінити обставини (факти), які є предметом судового розгляду.
Вирішуючи питання щодо зупинення провадження у справі через неможливість її розгляду до вирішення іншої справи, суд повинен належним чином проаналізувати імовірні наслідки ухвалення судом рішення за результатом розгляду вказаної справи, їх взаємозв`язок зі спірними правовідносинами, що є предметом розгляду у цій справі, підставами позову. Подібний висновок Верховного Суду викладений у постанові від 11.01.2023 у справі № 914/2930/21.
Для вирішення питання про зупинення провадження у справі господарський суд у кожному випадку повинен з`ясовувати, яким чином пов`язана справа, яка розглядається іншим судом, а також, чим саме обумовлюється неможливість розгляду цієї справи. Саме по собі твердження про неможливість розгляду даної справи до розгляду іншої справи не може бути підставою для застосування пункту 5 частини першої статті 227 ГПК України (постанова Верховного Суду від 20.06.2019 у справі № 910/12694/18).
Верховний Суд у складі суддів об`єднаної палати Касаційного господарського суду у постанові від 01.03.2024 у cправі №910/17615/20 зробив такі висновки щодо застосування пункту 5 частини першої статті 227 ГПК України: 
"8.9. Досліджуючи питання дотримання судом під час зупинення провадження норм процесуального права, зокрема, пункту 5 частини першої статті 227 ГПК України Верховний Суд виходить з системного аналізу цього пункту через призму завдань та основних засад господарського судочинства, закріплених у частині першій, пунктах 1, 4, 10, 11 частини третьої статті 2 ГПК України, а також умов застосування цього пункту, якими є:
- об`єктивна неможливість розгляду цієї справи до вирішення іншої справи; тобто, неможливість для суду самостійно встановити обставини, які встановлюються судом у іншій справі;
- пов`язаність справи з іншою, в якій суд встановлює обставини, що впливають чи можуть вплинути на докази у цій справі, зокрема, факти, що мають преюдиційне значення;
- обґрунтованість судового рішення, в якому має бути проаналізовано, чи дійсно від наведених обставин залежить вирішення спору в цій справі, та належно мотивовано, що зупинення провадження у справі до розгляду іншої справи зумовлюється виявленням в ній саме обставин, фактів тощо, які не можуть бути з`ясовані та встановлені в цьому процесі, але мають значення для справи, провадження у якій зупинено і саме це і є першопричиною перешкоди у здійсненні правосуддя в справі, що зупиняється.
8.11. Верховний Суд у складі суддів об`єднаної палати Касаційного господарського суду вважає за необхідне виснувати, що: по-перше, провадження у справі слід зупиняти лише за наявності беззаперечних підстав для цього; по-друге, під неможливістю розгляду справи до вирішення іншої справи необхідно розуміти те, що обставини, які розглядаються в такій справі, не можуть бути встановлені судом самостійно через обмеженість своєї юрисдикції щодо конкретної справи внаслідок непідвідомчості, обмеженості предметом позову, неможливості розгляду тотожної справи, черговості розгляду вимог тощо; по-третє, обов`язкова пов`язаність справи, що зупиняється, з іншою, в якій суд встановлює обставини, що впливають чи можуть вплинути на докази у цій справі, зокрема, факти, що мають преюдиційне значення".
Отже, для вирішення питання про зупинення провадження у справі з огляду на вимоги пункту 5 частини першої статті 227 ГПК України суд повинен у кожному конкретному випадку з`ясувати: чи існує вмотивований зв`язок між предметом судового розгляду у справі, яка розглядається судом, з предметом доказування в конкретній іншій справі, що розглядається в порядку конституційного провадження, адміністративного, цивільного, господарського чи кримінального судочинства; чим обумовлюється об`єктивна неможливість розгляду цієї справи з вказівкою на обставини, які встановлюються судом в іншій справі.
Водночас, за приписами пункту 5 частини першої статті 227 ГПК України суд не може посилатися на об`єктивну неможливість розгляду справи у випадку, коли зібрані докази дозволяють встановити та оцінити обставини (факти), які є предметом судового розгляду.
У межах справи № 910/4552/23, суд апеляційної інстанції зупиняючи ухвалою від 25.06.2026 провадження у справі зазначив про неможливість при здійсненні апеляційного провадження самостійно встановити обставини, які встановлюються судом в межах справи №910/1609/26 про тлумачення правочину. Так, в ухвалі вказано на те, що суд позбавлений процесуальної можливості здійснити дослідження та оцінку цих охоронних договорів, а також забезпечити відповідачу реалізацію його прав на подання своїх міркувань або заперечень щодо можливості розповсюдження їх умов на спірні правовідносини. Так само враховуючи наведене вище, суд апеляційної інстанції в межах даного апеляційного провадження не може здійснити наведені тлумачення правочину.
Відповідно до частини першої статті 637 Цивільного кодексу України (далі - ЦК України) тлумачення умов договору здійснюється відповідно до статті 213 цього Кодексу. 
Згідно з частинами першою, другою статті 213 ЦК України зміст правочину може бути витлумачений стороною (сторонами). На вимогу однієї або обох сторін суд може постановити рішення про тлумачення змісту правочину.
Відповідно до частини третьої статті 213 ЦК України при тлумаченні змісту правочину беруться до уваги однакове для всього змісту правочину значення слів і понять, а також загальноприйняте у відповідній сфері відносин значення термінів. Якщо буквальне значення слів і понять, а також загальноприйняте у відповідній сфері відносин значення термінів не дає змоги з`ясувати зміст окремих частин правочину, їхній зміст встановлюється порівнянням відповідної частини правочину зі змістом інших його частин, усім його змістом, намірами сторін.
Якщо за правилами, встановленими частиною 3 цієї статті, немає можливості визначити справжню волю особи, яка вчинила правочин, до уваги беруться мета правочину, зміст попередніх переговорів, усталена практика відносин між сторонами, звичаї ділового обороту, подальша поведінка сторін, текст типового договору та інші обставини, що мають істотне значення (частина четверта статті 213 ЦК України).
Отже, у частинах третій, четвертій статті 213 ЦК України визначено загальні способи, що застосовуються при тлумаченні, які втілюються у трьох рівнях тлумачення.
Перший рівень тлумачення здійснюється за допомогою однакових для всього змісту правочину значень слів і понять, а також загальноприйнятих у відповідній сфері відносин значення термінів.
Другим рівнем тлумачення (у разі якщо за першого підходу не вдалося витлумачити зміст правочину) є порівняння різних частин правочину як між собою, так і зі змістом правочину в цілому, а також із намірами сторін, які вони виявляли при вчиненні правочину, а також із чого вони виходили при його виконанні.
Третім рівнем тлумачення (якщо перші два не дали результатів) є врахування: (а) мети правочину, (б) змісту попередніх переговорів, (в) усталеної практики відносин між сторонами (якщо сторони перебували раніше у правовідносинах між собою), (г) звичаїв ділового обороту; (ґ) подальшої поведінки сторін; (д) тексту типового договору; (е) інших обставин, що мають істотне значення.
Отже, тлумаченню підлягає зміст правочину або його частина за правилами, встановленими статтею 213 ЦК України.
Підставою для тлумачення судом угоди є наявність спору між сторонами угоди щодо її змісту, невизначеність і незрозумілість буквального значення слів, понять і термінів тексту всієї угоди або її частини, що не дає змоги з`ясувати дійсний зміст угоди або її частини, а волевиявлення сторони правочину не дозволяє однозначно встановити її намір, тлумачення не може створювати, а лише роз`яснює наявні умови угоди. Оскільки метою тлумачення правочину є з`ясування змісту його окремих частин, який становить права та обов`язки сторін, тлумачення потрібно розуміти як спосіб можливості виконання сторонами умов правочину, тому тлумачення договору можливе до початку виконання сторонами його умов.
Вказану правову позицію викладено у постановах Верховного Суду від 28.01.2020 у справі № 915/692/19, від 09.07.2020 у справі № 922/404/19, від 28.08.2020 у справі № 922/2081/19, на які посилається скаржник.
Суд може тлумачити правочин, розглядаючи справу за будь-якою позовною вимогою, що слідує із цього правочину, або за окремим позовом, предметом якого є вимога про тлумачення правочину (постанова Великої Палати Верховного Суду від 16.10.2024 у справі №911/952/22
Тобто, згідно з наведеною практикою Верховного Суду, у тому числі і Великої Палати Верховного Суду, суд може тлумачити правочин як при розгляді справи за будь-якою позовною вимогою, що слідує із цього правочину.
Також у постанові від 02.11.2022 у справі №146/1094/21 Касаційний цивільний суд у складі Верховного Суду акцентував увагу на тому, що при застосуванні умов договору при вирішенні спору суд здійснює тлумачення змісту договору, навіть за відсутності позовної вимоги про тлумачення змісту договору.
Неправильна юридична кваліфікація позивачем і відповідачами спірних правовідносин не звільняє суд від обов`язку застосувати для вирішення спору належні приписи юридичних норм (див. пункт 83 постанови Великої Палати Верховного Суду від 12 червня 2019 року у справі № 487/10128/14-ц (провадження № 14-473цс18)). У зв`язку із цим суд, з`ясувавши при розгляді справи, що сторона або інший учасник судового процесу в обґрунтування своїх вимог або заперечень послалися не на ті норми, що фактично регулюють спірні правовідносини, самостійно здійснює правильну правову кваліфікацію останніх і застосовує у прийнятті рішення саме такі норми матеріального і процесуального права, предметом регулювання яких є відповідні правовідносини (див. пункт 7.43 постанови Великої Палати Верховного Суду від 25 червня 2019 року у справі № 924/1473/15 (провадження № 12-15гс19).)
У постанові Верховного Суду у складі колегії суддів Об`єднаної палати Касаційного господарського суду від 22.06.2023 у справі № 910/5361/22 вказано, що «саме на суд покладено обов`язок надати правову кваліфікацію відносинам сторін виходячи із фактів, установлених під час розгляду справи, та визначити, яка правова норма підлягає застосуванню для вирішення спору. Самостійне застосування судом для прийняття рішення саме тих норм матеріального права, предметом регулювання яких є відповідні правовідносини, не призводить до зміни предмета позову та/або обраного позивачем способу захисту».
Разом з тим, на переконання Суду, суд апеляційної інстанції всупереч наведеним вище вимогам законодавства та правовим позиціям Верховного Суду щодо застосування вказаних норм, зупиняючи апеляційне провадження у даній справі не навів достатніх обґрунтувань, на підставі яких він дійшов висновку про об`єктивну неможливість розгляду цієї справи, неможливість встановити та оцінити певні конкретні обставини (факти), що мають суттєве значення для вирішення цього спору на підставі наявних в матеріалах справи доказів, неможливість здійснення ним перевірки законності та обґрунтованості рішення суду першої інстанції, відповідно до викладених у ньому висновків.
Так, вважаючи, що у межах справи № 910/4552/23 необхідно надати оцінку відповідним охоронним договорам, апеляційний господарський суд не позбавлений права самостійно здійснити тлумачення змісту договорів саме в межах позовних вимог з урахуванням передбачених законодавством рівнів та критеріїв тлумачення. 
Крім того, відповідно до частини першої статті 161 ГПК України при розгляді справи судом у порядку позовного провадження учасники справи викладають письмово свої вимоги, заперечення, аргументи, пояснення та міркування щодо предмета спору виключно у заявах по суті справи, визначених цим Кодексом. Згідно із частиною п`ятою цієї статті суд може дозволити учаснику справи подати додаткові пояснення щодо окремого питання, яке виникло при розгляді справи, якщо визнає це необхідним.
Отже, якщо суд апеляційної інстанції, з урахуванням меж апеляційного перегляду, вважатиме за необхідне отримати додаткові пояснення щодо змісту охоронних договорів або їх тлумачення, він має можливість дозволити учасникам справи їх надання. У зв`язку із цим, твердження апеляційного господарського суду про необхідність зупинення провадження, у тому числі, з огляду на те, що відповідач зможе навести свою позицію та надати відповідні докази на її підтвердження щодо вказаного в іншій справі №910/1609/26 є безпідставними. 
За таких обставин, колегія суддів не убачає підстав які б зумовлювали об`єктивну неможливість розгляду цієї справи, як і неможливість суду апеляційної інстанції самостійно встановити та оцінити всі обставини, які є ключовими у справі № 910/4552/23.
Доводи відзиву позивача на касаційну скаргу не спростовують неврахування судом апеляційної інстанції зазначених висновків Верховного Суду, а тому не можуть бути підставою для залишення без змін оскарженої ухвали. 
5. Висновки за результатами розгляду касаційної скарги та норми права, якими керувався суд
5.1. Відповідно до пункту 2 частини першої статті 308 ГПК України суд касаційної інстанції за результатами розгляду касаційної скарги має право скасувати судові рішення судів першої та апеляційної інстанцій повністю або частково і передати справу повністю або частково на новий розгляд, зокрема за встановленою підсудністю або для продовження розгляду.
5.2. Відповідно до частини шостої статті 310 ГПК України підставою для скасування судових рішень суду першої та апеляційної інстанцій і направлення справи для продовження розгляду є порушення норм матеріального чи процесуального права, що призвели до постановлення незаконної ухвали суду першої інстанції та (або) постанови суду апеляційної інстанції, що перешкоджають подальшому провадженню у справі.
5.3. Таким чином, доводи скаржника щодо порушення норм процесуального права судом апеляційної інстанції підтвердилися, а тому оскаржену ухвалу Північного апеляційного господарського суду від 25.06.2026 у справі №910/4552/23 необхідно скасувати, а справу передати для продовження розгляду.
6. Судові витрати
6.1. Оскільки оскаржувана ухвала підлягає скасуванню, а справа передається для продовження розгляду справи в суді апеляційної інстанції, розподіл судових витрат у справі, у тому числі й судового збору, сплаченого за подання касаційної скарги, здійснює господарський суд, який приймає рішення за результатами розгляду справи, керуючись загальними правилами розподілу судових витрат.
Керуючись статтями 300, 301, 308, 310, 314, 315, 317 ГПК України, Суд
ПОСТАНОВИВ:
Касаційну скаргу Національного заповідника "Києво-Печерська лавра" задовольнити. 
Ухвалу Північного апеляційного господарського суду від 25.06.2026 у справі № 910/4552/23 скасувати, а справу передати до Північного апеляційного господарського суду для продовження розгляду.
Постанова набирає законної сили з моменту її ухвалення, є остаточною та оскарженню не підлягає.
Головуючий Н. О. Волковицька

Судді С. К. Могил

О. В. Случ