Справа № 216/8482/25
провадження 2/216/1407/26

РІШЕННЯ
іменем України
21 серпня 2026 року місто Кривий Ріг

Центрально-Міський районний суд міста Кривого Рогу Дніпропетровської області у складі головуючого - судді Скиба М.М.,
за участю:
секретаря судового засідання Сирко І.В.
представника позивача ОСОБА_1 
представника відповідача Примакова К.О.
розглянувши у відкритому судовому засіданні в залі суду в порядку загального позовного провадження цивільну справу за позовом ОСОБА_2 до ОСОБА_3 , третя особа, яка не заявляє самостійних вимог щодо предмета спору: Приватний нотаріус Криворізького нотаріального округу Дніпропетровської області Андрух Ірина Валеріївна про визнання договору дарування 1/2 частини квартири недійсним, -

ВСТАНОВИВ:
До суду в інтересах позивача ОСОБА_2 звернувся адвокат Щерабачов А.П. з позовом до ОСОБА_3 про визнання договору дарування 1/2 квартири недійсним.
В обґрунтування позовної заяви зазначає, що між ОСОБА_2 , ІНФОРМАЦІЯ_1 (далі - Позивач) та ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_2 (далі - Відповідач) був зареєстрований 08.07.2011 року Центрально-Міським відділом державної реєстрації актів цивільного стану Криворізького міського управління юстиції у Дніпропетровській області шлюб, актовий запис №377. 
31 липня 2023р. відповідач ОСОБА_3 звернулась до Центрально-Міського районного суду міста Кривого Рогу Дніпропетровської області з позовною заявою до позивача ОСОБА_2 про розірвання шлюбу. 25 вересня 2023р. рішенням Центрально-міського районного суду міста Кривого Рогу Дніпропетровської області (справа №216/5047/23) шлюб між позивачем та відповідачем, зареєстрований 08 липня 2011 року Центрально-Міським відділом державної реєстрації актів цивільного стану Криворізького міського управління юстиції у Дніпропетровській області, актовий запис №377 - розірвано. 
ОСОБА_2 , в зв`язку з початком повномасштабного вторгнення росії в Україну, 14.03.2022р. був мобілізований до в/ч НОМЕР_1 . 10.04.2024р. позивача було звільнено з військової служби за підпунктом «б» за станом здоров`я - на підставі висновку (постанови) військово-лікарської комісії про непридатність до військової служби після поранення.
Представник позивача зазначає, що з метою врегулювання питання поділу майна подружжя та, враховуючи перебування позивача у лавах Збройних сил України, при наявності тяжкої обставини, що пов`язана з участю в бойових діях за домовленістю між ОСОБА_2 та ОСОБА_3 , що також підтверджується аудіозаписом телефонної розмови між сторонами, позивачем було укладено договір дарування на користь відповідача 1/2, частки квартири, придбаної під час шлюбу, за адресою: АДРЕСА_1 . 
18 серпня 2023 року приватним нотаріусом Криворізького районного нотаріального округу Дніпропетровської області Андрух І.В. посвідчено договір дарування 1/2, частки квартири за адресою: АДРЕСА_1 , актовий запис №736.
29 вересня 2023 року відповідач ОСОБА_3 звернулась до Центрально-Міського районного суду міста Кривого Рогу Дніпропетровської області з позовною заявою до ОСОБА_2 про розподіл спільного майна. 06 березня 2025 року Центрально-міським районним судом міста Кривого Рогу Дніпропетровської області ухвалено заочне рішення по цивільній справі №216/6274/23 за позовом ОСОБА_3 до ОСОБА_2 про розподіл майна. 
Зазначеним рішенням стягнуто з ОСОБА_2 на користь ОСОБА_3 496236 (чотириста дев`яносто шість тисяч двісті тридцять шість)грн. 80 (вісімдесят) коп. грошової компенсації 1/2, частини вартості автомобіля Toyota Hightlander, реєстраційний номер НОМЕР_2 , зарахувавши до стягнення різницю вартості у, частини проданого автомобіля Volkswagen Passat , судовий збір в розмірі 4294,41 грн, та витрати на правничу допомогу в розмірі 13705,59 грн, а всього 18000 (вісімнадцять тисяча) грн. 
Представник позивача зазначає, що укладаючи договір дарування 1/2 частки квартири за адресою: АДРЕСА_1 , посвідчений 18 серпня 2023 року приватним нотаріусом Криворізького районного нотаріального округу Дніпропетровської області Андрух І.В., актовий запис №736, позивач помилився щодо природи такого правочину. Зокрема, укладаючи такий договір він мав, за домовленістю з відповідачем, вирішити питання поділу майна між подружжям та уникнути можливої тяжкої обставини, що могла бути та пов`язана з виконанням ним військового обов`язку та його участю в бойових діях.
Також представник позивача посилається на те, що відповідно до довідки №1819 від 01.09.2023р. про обставини травми (поранення, контузії, каліцтва) відповідач під час виконання бойового завдання 03 липня 2023 року отримав бойові контузію і травмування. 
Укладення договору дарування 1/2 частки квартири за адресою: АДРЕСА_1 , посвідчений 18 серпня 2023 року приватним нотаріусом Криворізького районного нотаріального округу Дніпропетровської області Андрух Ї.В., актовий запис №736 здійснювалось без присутності позивача. Від імені позивача діяла інша особа ОСОБА_4 , на підставі довіреності. 
Представник позивача зазнчає, що на час оформлення довіреності та укладення договору дарування 1/2 частки квартири позивач не міг в повній мірі усвідомлювати своїх дій, з причин отримання бойової контузії і травмування, перебуванням під діями ліків та знаходженням у пригніченому стані через зазначені обставини.
Також представник позивача стверджує, що відповідач ОСОБА_3 ввела позивача в оману, оскільки свої обіцянки, які давала до укладання оспорюваного договору, не виконала, вважає, що наведений договір дарування є фіктивними, оскільки відповідач не мала намірів, направлених на створення правових наслідків, які повинні були настати за договором дарування, а договір був укладений з метою вилучення спірної квартири із сукупності спільного майна подружжя. 
На позовну заяву надійшов відзив від представника відповідача відповідно до якого, представник відповідача зазначає, що дійсно між ОСОБА_2 та ОСОБА_3 08 липня 2011 року був укладений шлюб. В шлюбі у них народилася дитина ОСОБА_5 , ІНФОРМАЦІЯ_3 .
31.07.2023 року ОСОБА_3 подала до Центрально-Міського районного суду позовну заяву про розірвання шлюбу, рішенням суду від 25 вересня 2023 року - шлюб між сторонами розірваний. Рішенням суду від 06 березня 2025 року стягнуто з ОСОБА_2 на користь ОСОБА_3 , вартість 1/2 частини автомобіля набутого в шлюбі
Представник відповідача зазначає, що 17.02.2018 року громадянин Держави Ізраїль ОСОБА_6 продав своїй донці ОСОБА_3 квартиру АДРЕСА_2 . Квартира набута в шлюбі з ОСОБА_2 , бланковим власником є ОСОБА_3 . 
В серпні 2023 року між ОСОБА_3 та ОСОБА_2 , була домовленість, що ОСОБА_2 подарує 1/2 частину квартири ОСОБА_3 .. При цьому представник відповідача зазначає, що ОСОБА_2 та ОСОБА_3 з цього приводу були на консультації у приватного нотаріуса криворізького районного нотаріального округу Анрдрух І.В., де отримали консультацію, щодо обсягів документів, які необхідні для укладання договору дарування, вартості правочину, а також було з`ясовано, що ОСОБА_2 після 15.08.2023 року не буде в м. Кривому Розі. Тому була домовленість, що від імені ОСОБА_2 всі правочини буде вчиняти знайомий ОСОБА_2 - ОСОБА_4 .
При цьому був встановлений обсяг прав та обов`язків, які ОСОБА_2 надасть за довіреністю ОСОБА_4 . З метою дарування частини квартири ОСОБА_2 . 12.08.2023 року надав ОСОБА_4 довіреність посвідчену приватним нотаріусом Криворізького районного нотаріального округу Андрух І.В., на вчинення нотаріальних дій що до квартири, яка була набута в шлюбі. 
За згодою ОСОБА_3 на ім`я ОСОБА_2 (в інтересах якого за довіреністю діяв ОСОБА_4 , який діяв в рамках довіреності) на ім`я ОСОБА_2 було видане свідоцтво про право власності на 1/2, частину квартири (як спільне майно подружжя). В цей же день 18.08.2023 року ОСОБА_4 діючи від імені ОСОБА_2 за договором дарування подарував ОСОБА_3 належну ОСОБА_2 1/2 частину квартири. 
Представник відповідача просить відмовити в задоволенні позову посилаючись на пропуск позивачем строків позовної давності недоведеності позивачем фіктивності оспорюваного правочину.
Ухвалою суду позовна заява прийнята до розгляду, відкрито провадження у справі, вирішено розглядати справу в порядку загального позовного провадження, призначено підготовче засідання у справі. Учасникам справи наданий строк для подання заяв по суті справи. В подальшому ухвалою суду було завершено підготовче провадження та справа була призначена до судового розгляду по суті.
В судовому засіданні представник позивача позовні вимоги підтримав та пояснив, що позивач вважав, що після укладення договору дарування частки спільної квартири відповідач не буде пред`являти жодних інших претензій щодо поділу спільного майна подружжя, зокрема, автомобіля Toyota Hightlander. Посилається на існування відповідної усної домовленості між позивачем та відповідачем, яку відповідач порушила поданням відповідного позову про поділ спільного сумісного майна подружжя до суду. Також представник позивача посилався на перенесені позивачем травми та захворювання, які, на думку представника позивача, не дозволяли позивачу в повній мірі усвідомлювати значення своїх дій та керувати ними. 
Таким чином, представник позивача просить визнати оспорюваний правочин недійсним посилаючись на три підстави: вчинення відповідного правочину під дією помилки, фіктивності вказаного правочину та те, що надаючи доручення на вчинення вказаного правочину позивач не міг в повній мірі усвідомлювати значення своїх дій та керувати ними.
Представник відповідача в судовому засіданні проти задоволення позовних вимог заперечив, зазначивши, що правочин не має ознак фіктивності оскільки є фактично виконаним та право власності на частку квартири перейшло від позивача до відповідача. 
Заперечив наявність домовленостей про те, що після дарування позивачем частки спільної квартири сторін, відповідачка не буде пред`являти вимоги, щодо спільного автомобіля подружжя та вказав, що таких домовленостей не було. Зазначив, що позивачем не доведено належними та допустимими доказами, що останній під час надання довіреності своєму знайомому ОСОБА_4 не міг усвідомлювати значення своїх дій та керувати ними.
Заслухавши учасників судового засідання, дослідивши матеріали цивільної справи, долучені докази і письмові пояснення сторін, викладені у заявах по суті справи, суд встановив такі фактичні обставини справи та відповідні їм правовідносини, які склалися між сторонами.
08.07.2011 року між ОСОБА_2 , ІНФОРМАЦІЯ_1 та ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_2 був укладений шлюб, який був зареєстрованим Центрально-Міським відділом державної реєстрації актів цивільного стану Криворізького міського управління юстиції у Дніпропетровській області шлюб, актовий запис №377. 
Під час перебування сторін у шлюбі 17.02.2018 року між ОСОБА_6 та відповідачем було укладено договір купівлі-продажу квартири відповідно до якого остання набула у власність квартири за адресою: АДРЕСА_1 .
25 вересня 2023р. рішенням Центрально-міського районного суду міста Кривого Рогу Дніпропетровської області шлюб між позивачем та відповідачем, зареєстрований 08 липня 2011 року Центрально-Міським відділом державної реєстрації актів цивільного стану Криворізького міського управління юстиції у Дніпропетровській області, актовий запис №377 - розірвано. 
18.08.2023 року між позивачем від імені та в інтересах якого діяв ОСОБА_4 та відповідачем було укладено спірний договір дарування частки квартири за адресою:  АДРЕСА_1 .
06 березня 2025 року заочним рішенням Центрально-міського районного суду міста Кривого Рогу Дніпропетровської позовом ОСОБА_3 до ОСОБА_2 про розподіл спільного майна задоволено та стягнуто з ОСОБА_2 на користь ОСОБА_3 496236 (чотириста дев`яносто шість тисяч двісті тридцять шість)грн. 80 (вісімдесят) коп. грошової компенсації 1/2, частини вартості автомобіля Toyota Hightlander, реєстраційний номер НОМЕР_2 , зарахувавши до стягнення різницю вартості 1/2 частини проданого автомобіля Volkswagen Passat , судовий збір в розмірі 4294,41 грн, та витрати на правничу допомогу в розмірі 13705,59 грн, а всього 18000 (вісімнадцять тисяч) грн. 
Згідно з частиною першою статті 717 ЦК України за договором дарування одна сторона (дарувальник) передає або зобов`язується передати в майбутньому другій стороні (обдаровуваному) безоплатно майно (дарунок) у власність.
Договір, що встановлює обов`язок обдаровуваного вчинити на користь дарувальника будь-яку дію майнового або немайнового характеру, не є договором дарування (частина друга статті 717 ЦК України).
Відповідно до частини другої статті 719 ЦК України договір дарування нерухомої речі укладається у письмовій формі і підлягає нотаріальному посвідченню.
Відповідно до частин першої, четвертої статті 722 ЦК України право власності обдаровуваного на дарунок виникає з моменту його прийняття. Прийняття обдаровуваним документів, які посвідчують право власності на річ, інших документів, які посвідчують належність дарувальникові предмета договору, або символів речі (ключів, макетів тощо) є прийняттям дарунка.
Відповідно до частин першої, другої статті 724 ЦК України дарувальник має право відмовитися від передання дарунка у майбутньому, якщо після укладення договору його майновий стан істотно погіршився. Обдаровуваний має право у будь-який час до прийняття дарунка на підставі договору дарування з обов`язком передати дарунок у майбутньому відмовитися від нього.
Стаття 204 ЦК України закріплює презумпцію правомірності правочину.
Ця презумпція означає, що вчинений правочин вважається правомірним, тобто таким, що породжує, змінює або припиняє цивільні права й обов`язки, доки ця презумпція не буде спростована, зокрема, на підставі рішення суду, яке набрало законної сили. Таким чином, у разі неспростування презумпції правомірності договору всі права, набуті сторонами правочину за ним, повинні безперешкодно здійснюватися, а створені обов`язки підлягають виконанню.
Аналогічна правова позиція викладена у постанові Великої Палати Верховного Суду від 19 червня 2019 року у справі № 643/17966/14-ц (провадження № 14-203цс19).
Загальні вимоги, додержання яких є необхідним для чинності правочину, визначені у статті 203 ЦК України.
Відповідно до частини третьої статті 203 ЦК України волевиявлення учасника правочину має бути вільним і відповідати його внутрішній волі.
Отже, за змістом статей 203, 717 ЦК України договір дарування вважається укладеним, якщо сторони мають повне уявлення не лише про предмет договору, а й досягли згоди щодо всіх його істотних умов.
Відповідно до частини першої статті 215 ЦК України підставою недійсності правочину є недодержання в момент вчинення правочину стороною (сторонами) вимог, які встановлені частинами першою - третьою, п`ятою та шостою статті 203 цього Кодексу.
Якщо недійсність правочину прямо не встановлена законом, але одна із сторін або інша заінтересована особа заперечує його дійсність на підставах, встановлених законом, такий правочин може бути визнаний судом недійсним (оспорюваний правочин) (частина третя статті 215 ЦК України).
Обставини, що є підставою для визнання правочину недійсним, мають існувати саме на момент вчинення правочину.
Частиною першою статті 229 ЦК України передбачено, що якщо особа, яка вчинила правочин, помилилася щодо обставин, які мають істотне значення, такий правочин може бути визнаний судом недійсним.
Істотне значення має помилка щодо природи правочину, прав та обов`язків сторін, таких властивостей і якостей речі, які значно знижують її цінність або можливість використання за цільовим призначенням. Помилка щодо мотивів правочину не має істотного значення, крім випадків, встановлених законом.
Під помилкою розуміється неправильне, помилкове, таке, що не відповідає дійсності уявлення особи про природу чи елементи вчинюваного нею правочину. Законодавець надає істотне значення помилці щодо: природи правочину; прав та обов`язків сторін; властивостей і якостей речі, які значно знижують її цінність; властивостей і якостей речі, які значно знижують можливість використання за цільовим призначенням. Особа на підтвердження своїх вимог про визнання правочину недійсним на підставі статті 229 ЦК України повинна довести, що така помилка дійсно мала місце, а також те, що вона має істотне значення. Під природою правочину слід розуміти сутність правочину, яка дозволяє відмежувати його від інших правочинів. Причому природа правочину охоплюватиме собою його характеристику з позицій: а) оплатності або безоплатності (наприклад, особа вважала, що укладає договір довічного утримання, а насправді уклала договір дарування); б) правових наслідків його вчинення (наприклад, особа вважала, що укладає договір комісії, а насправді це був договір купівлі-продажу з відстроченням платежу).
Такий правовий висновок зроблено по застосуванню статті 229 ЦК України у постанові Верховного Суду в складі колегії суддів Другої судової палати Касаційного цивільного суду від 03 жовтня 2018 року у справі № 759/17065/14-ц (провадження № 61-2779св18).
Враховуючи викладене, особа на підтвердження своїх вимог про визнання правочину недійсним повинна довести на підставі належних і допустимих доказів, у тому числі пояснень сторін і письмових доказів, наявність обставин, які вказують на помилку - неправильне сприйняття нею фактичних обставин правочину, що вплинуло на її волевиявлення, які мають істотне значення.
Отже, наявність чи відсутність помилки - неправильного сприйняття позивачем фактичних обставин правочину, що вплинуло на волевиявлення особи під час укладення договору дарування замість договору поділу спільного майна подружжя, суд визначає не тільки за фактом прочитання сторонами тексту оспорюваного договору дарування та роз`яснення нотаріусом суті договору, а й за такими обставинами, як: вік позивача, його стан здоров`я та потреба у зв`язку із цим у догляді й сторонній допомозі; наявність у позивача спірного житла як єдиного; відсутність фактичної передачі спірного нерухомого майна за оспорюваним договором дарувальником обдаровуваному та продовження позивачем проживати в спірному будинку після укладення договору дарування.
Лише в разі встановлення цих обставин норми частини першої статті 229 та статей 203 і 717 ЦК України у сукупності вважаються правильно застосованими.
Аналогічні висновки викладені Верховним Судом у постановах від 20 листопада 2019 року у справі № 308/3593/17 (провадження № 61-9531св19); від 24 червня 2020 року у справі № 405/2719/17 (провадження № 61-45189св18). від 24 травня 2023 року у справі № 337/5653/19.
Помилка щодо мотивів вчинення правочину не має істотного значення. Не має правового значення помилка щодо розрахунку одержання користі від вчиненого правочину. Помилка внаслідок власного недбальства, незнання закону чи неправильного його тлумачення однією зі сторін не є підставою для визнання правочину недійсним.
Стороною позивача не доведено належними та допустимими доказами, що оспорюваний правочин було вчинено внаслідок помилки, зокрема щодо природи правочину. 
Посилання представника позивача на долучений до матеріалів звукозапис голосового повідомлення відповідача з пропозицією укласти договір про поділ спільного майна подружжя, підтверджує лише факт звернення останньої з пропозицією укласти відповідний договір. Відомостей про досягнення сторонами згоди, щодо укладання саме такого договору, а не договору дарування матеріали справи не містять. Окрім того неможливо ідентифікувати час такого голосового повідомлення. Оскільки за версією представника відповідача вказане повідомлення мало місце за 4 місяці до укладання оспорюваного договору дарування, а за версією представника позивача за один місяць до його укладання.
В судовому засіданні представник відповідача пояснив, що відповідну пропозицію про укладення договору про поділ спільного майна подружжя позивач не прийняв та вирішив вчинити саме договір дарування. Перед цим він був проконсультований нотаріусом щодо природи відповідного правочину, а саме договору дарування, а тому позивач при наданні доручення на вчинення оспорюваного правочину був обізнаним щодо всіх істотних умов договору та його правової природи.
Таким чином слід дійти висновку, що будь-яких доказів, які б вказували, що під час надання довіреності на укладання оспорюваного правочину, а саме договору дарування, позивач не розумів його дійсної правової природи матеріали справи не містять. 
Невиконання відповідачем наданої позивачу обіцянки, яку остання, за твердженнями представника позивача йому надавала, перед укладенням оспорюваного правочину, на що в позовній заяві посилається представник позивача, не є помилкою щодо правової природи правочину, а є помилкою щодо мотивів його укладання.
Щодо посилання представника позивача, що оспорюваний правочин є фіктивним суд зазначає наступне.
Відповідно до статті 234 ЦК України фіктивним є правочин, укладений без наміру створення правових наслідків.
Велика Палата Верховного Суду у постанові від 03.07.2019 року у справі №369/11268/16-ц зазначила, що для визнання правочину фіктивним необхідно встановити умисел усіх сторін діяти лише для виду без наміру створення реальних правових наслідків.
Для визнання правочину фіктивним суди повинні встановити наявність умислу в усіх сторін правочину. При цьому необхідно враховувати, що саме по собі невиконання правочину сторонами не означає, що укладено фіктивний правочин. Якщо сторонами не вчинено будь-яких дій на виконання такого правочину, суд ухвалює рішення про визнання правочину недійсним без застосування будь-яких наслідків.
У фіктивних правочинах внутрішня воля сторін не відповідає зовнішньому її прояву, тобто обидві сторони, вчиняючи фіктивний правочин, знають заздалегідь, що він не буде виконаний, тобто мають інші цілі, ніж передбачені правочином. Такий правочин завжди укладається умисно.
Основними ознаками фіктивного правочину є: введення в оману (до або в момент укладення угоди) третьої особи щодо фактичних обставин правочину або дійсних намірів учасників; свідомий намір невиконання зобов`язань договору; приховування справжніх намірів учасників правочину.
Укладення договору, який за своїм змістом суперечить вимогам закону, оскільки не спрямований на реальне настання обумовлених ним правових наслідків, є порушенням частин першої та п`ятої статті 203 ЦК України, що за правилами статті 215 цього Кодексу є підставою для визнання його недійсним відповідно до статті 234 ЦК України.
Разом з тим, у даній справі право власності на спірне майно фактично перейшло до відповідачки та було зареєстровано у встановленому законом порядку, при повному розумінні сторонами наслідків укладання таких правочинів, а тому, правові наслідки договору настали, що виключає його фіктивність. 
На підставі ч. 1 ст. 225 ЦК правочин, який дієздатна фізична особа вчинила у момент, коли вона не усвідомлювала значення своїх дій та (або) не могла керувати ними, може бути визнаний судом недійсним за позовом цієї особи, а в разі її смерті - за позовом інших осіб, чиї цивільні права або інтереси порушені.
Згідно зі ст. 202 ЦК правочином є дія особи, спрямована на набуття, зміну або припинення цивільних прав і обов`язків.
За ч. 1 ст. 215 ЦК підставою недійсності правочину є недодержання в момент вчинення правочину стороною (сторонами) вимог, які встановлені ч. 1-3, 5-6 ст. 203 ЦК, за якими, зокрема, особа, яка вчиняє правочин, повинна мати необхідний обсяг цивільної дієздатності, а волевиявлення учасника правочину має бути вільним і відповідати його внутрішній волі.
Отже, договір дарування вважається укладеним, якщо сторони мають повну свідому уяву про предмет договору та досягли згоди про всі його істотні умови.
Підставою для визнання правочину недійсним на підставі, яка передбачена ч. 1 ст. 225 ЦК, повинна бути встановлена судом неспроможність особи в момент вчинення правочину розуміти значення своїх дій та (або) керувати ними.
При цьому правила ст. 225 ЦК поширюються на ті випадки, коли фізичну особу не визнано недієздатною, однак у момент вчинення правочину особа перебувала у такому стані, коли вона не могла усвідомлювати значення своїх дій та (або) не могла керувати ними.
Тобто, для визнання правочину недійсним необхідна наявність факту, що особа саме у момент укладення договору не усвідомлювала значення своїх дій та не могла керувати ними.
Висновок про тимчасову недієздатність учасника такого правочину слід робити, перш за все, на основі доказів, які свідчать про внутрішній, психічний стан особи в момент вчинення правочину. Хоча висновок експертизи в такій справі є лише одним із доказів у справі і йому слід давати належну оцінку в сукупності з іншими доказами будь-які зовнішні обставини (показання свідків про поведінку особи тощо) мають лише побічне значення для встановлення того, чи була здатною особа в конкретний момент вчинення правочину розуміти значення своїх дій та (або) керувати ними.
Таким чином для визнання правочину недійсним на підставі ч. 1 ст. 225 ЦК може бути лише абсолютна неспроможність особи в момент вчинення правочину розуміти значення своїх дій та (або) керувати ними.
Отже, суд зазначає, що підставою для визнання договору дарування недійсним згідно зі ст. 225 ЦК України, що передбачає можливість визнати недійсним правочин, вчинений дієздатною фізичною особою в момент, коли вона не усвідомлювала значення своїх дій та (або) не могла керувати ними, може бути лише абсолютна неспроможність дарувальника в момент вчинення правочину розуміти значення своїх дій та (або) керувати ними (тимчасовий психічний розлад, нервове потрясіння тощо).
Аналогічна правова позиція була викладена Об`єднаною палатою Касаційного цивільного суду в складі Верховного Суду у постанові від 11 листопада 2019 року по справі № 496/4851/14-ц.
В позовній заяві представник позивача посилається на ту обставину, що позивач не міг в повній мірі усвідомлювати значення своїх дій та керувати ними, тобто про абсолютну неспроможність дарувальника, в момент вчинення правочину, розуміти значення своїх дій та (або) керувати ними представник позивача не зазначає. 
В судовому засіданні були досліджені надані представником позивача медичні документи, а саме довідка №1819 від 01.09.2023р. про обставини травми (поранення, контузії, каліцтва) військовослужбовець військової служби за мобілізацією військової частини НОМЕР_3 , молодшого сержанта ОСОБА_2 1983р., виписка №920 від 30.07.2023р. (період лікування 17.07.2023-30.07.2023); виписка №24602 від 05.08.2023р., виписка №У-4053 від 14.08.2023р., виписка №9420 від 22.08.2023р., виписка №3279/962 від 05.09.2023р., №23ЖО03946/1085 від 11.10.2023р., виписка № 5569 за період з 14.10.2023 по 17.10.2023, витяг з з рішння експертної команди з оцінювання повсякденного функціонування особи №231/25/1783/В.
Відповідно до виписки №У-4053 від 14.08.2023р ( період лікування 05.08.2023-14.08.2023), тобто в період надання позивачем довіреності на вчинення оспорюваного правочину, зазначено, що свідомість позивача ясна. 
Окрім того жоден з перелічених медичних документів не містить висновку про те, що у період надання позивачем довіреності на укладання оспорюваного правочину останній не міг усвідомлювати значення своїх дій та керувати ними.
Головуючим неодноразово роз`яснювались представнику позивача положення ст. 103 ЦПК України та навіть оголошувалась перерва в судовому розгляді для узгодження позиції представника позивача з позивачем, щодо клопотання про призначення експертизи. Разом з тим в подальшому представником позивача повідомлено, що клопотання про призначення експертизи для встановлення обставини чи міг позивач під надання довіреності на укладання оспорюваного правочину усвідомлювати значення своїх дій та керувати вони заявляти не будуть. Від представника відповідача також будь-яких клопотань про призначення експертизи для з`ясування вказаних обставин до суду не надходило. 
Відповідно до ст. 12 ЦПК України однією з засад цивільного судочинства є принцип змагальності відповідно до якого кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Відповідно до ст. 4 цієж статті кожна сторона несе ризик настання наслідків, пов`язаних із вчиненням чи невчиненням нею процесуальних дій.
З огляду на наведене, суд приходить до висновку, що позивачем не надано належних, достовірних та достатніх доказів на підтвердження тієї обставини, що під час надання доручення на вчинення оспорюваного правочину позивач не усвідомлював значення своїх дій та не міг керувати ними.
Окрім того суд звертає увагу, що оспорюваний правочин вчинявся не позивачем безпосередньо, а через представника на підставі договору доручення. Оспорюючи договір дарування позивачем жодних вимог про визнання недійсним договору доручення на підставі якого представником позивача було вчинено оспорюваний правочин не заявлено.
Будь-яких доказів на підтвердження того, що спірний правочин було вчинено під впливом тяжкої обставини та яким чином вона вплинула на волевиявлення позивача при укладенні спірного правочину через свого представника позивачем надано не було.
Згідно з частинами першою четвертою статті 12 ЦПК України цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін. Учасники справи мають рівні права щодо здійснення всіх процесуальних прав та обов`язків, передбачених законом. Кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Кожна сторона несе ризик настання наслідків, пов`язаних із вчиненням чи не вчиненням нею процесуальних дій.
Відповідно до частини першої статті 76 ЦПК України доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи.
Належними є докази, які містять інформацію щодо предмета доказування. Предметом доказування є обставини, що підтверджують заявлені вимоги чи заперечення або мають інше значення для розгляду справи і підлягають встановленню при ухваленні судового рішення (частини перша, друга статті 77 ЦПК України).
Відповідно до частини другої статті 78 ЦПК України обставини справи, які за законом мають бути підтверджені певними засобами доказування, не можуть підтверджуватися іншими засобами доказування.
Згідно з частинами першою, другою статті 80 ЦПК України достатніми є докази, які у своїй сукупності дають змогу дійти висновку про наявність або відсутність обставин справи, які входять до предмета доказування. Питання про достатність доказів для встановлення обставин, що мають значення для справи, суд вирішує відповідно до свого внутрішнього переконання.
Згідно з частиною шостою статті 81 ЦПК України доказування не може ґрунтуватися на припущеннях.
Звертаючись до суду з позовом про визнання недійсним договору дарування 1/2 частки квартири, позивач зазначив, що уклав спірний договір дарування внаслідок помилки щодо його правової природи, посилався на фіктивність правочину та те, що під час надання доручення своєму представнику на укладання оспорюваного правочину не міг в повній мірі усвідомлювати значення своїх дій та керувати ними, разом з тим під час судового розгляду жодна з зазначених представником позивача підстав, на які останній посилався заявляючи вимогу про визнання договору дарування недійсним, свого підтвердження не знайшла у зв`язку з недоведеністю. 
Щодо заяви представника відповідача про застосування до позовних вимог строків позовної давності суд зазначає, що позовна давність може бути застосована лише у випадку наявності правових підстав для задоволення позовних вимог, які в дійсному спорі відсутні.
З огляду на наведене, суд приходить до висновку про відмову у задоволені позову.
Керуючись статтями 10, 12, 13, 258, 259, 263 - 265, 268, 272, 273 Цивільного процесуального кодексу України, -
УХВАЛИВ:
У задоволенні позову ОСОБА_2 до ОСОБА_3 , третя особа, яка не заявляє самостійних вимог щодо предмета спору: Приватний нотаріус Криворізького нотаріального округу Дніпропетровської області Андрух Ірина Валеріївна про визнання договору дарування 1/2 частини квартири недійсним - відмовити.
Рішення суду набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги всіма учасниками справи, якщо апеляційну скаргу не було подано.
У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після повернення апеляційної скарги, відмови у відкритті чи закриття апеляційного провадження або прийняття постанови суду апеляційної інстанції за наслідками апеляційного перегляду.
Рішення суду може бути оскаржене шляхом подання апеляційної скарги безпосередньо до Дніпровського апеляційного суду протягом тридцяти днів з дня його проголошення. Якщо в судовому засіданні було проголошено скорочене (вступну та резолютивну частини) судове рішення або якщо розгляд справи (вирішення питання) здійснювався без повідомлення (виклику) учасників справи, зазначений строк обчислюється з дня складення повного судового рішення.
Учасники справи:
Позивач: ОСОБА_2 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , реєстраційний номер облікової картки платника податків НОМЕР_4 , місце реєстрації: АДРЕСА_3 
Відповідач: ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_2 , реєстраційний номер облікової картки платника податків - НОМЕР_5 , місце реєстрації: АДРЕСА_1 ;
Третя особа, яка не заявляє самостійних вимог щодо предмета спору: Приватний нотаріус Криворізького районного нотаріального округу Дніпропетровської області Андрух Ірина Валеріївна, реєстраційний номер облікової картки платника податків - невідомий, адреса місцезнаходження робочого місця: Дніпропетровська область, м. Кривий Ріг, просп. Центральний, буд. 26, прим. 1.

Суддя           М.М.СКИБА