ПОСТАНОВА
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ
29 липня 2026 року
м. Київ
справа № 509/7501/23
провадження № 61-16220св25
Верховний Суд у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду:
головуючого - Синельникова Є. В.,
суддів: Осіяна О. М., Сакари Н. Ю., Сердюка В. В., Шиповича В. В. (суддя-доповідач),
учасники справи:
позивач -  ОСОБА_1 ,
відповідачі: ОСОБА_2 , ОСОБА_3 ,
третя особа, яка не заявляє самостійних вимог щодо предмета спору, - ОСОБА_4 ,
розглянув у порядку спрощеного позовного провадження касаційну скаргу ОСОБА_1 , в інтересах якої діє адвокат Канікаєв Юрій Олегович, на постанову Одеського апеляційного суду, в складі колегії суддів: Сєвєрової Є. С., Вадовської Л. М., Таварткіладзе О. М., від 30 жовтня 2025 року,
ВСТАНОВИВ:
Короткий зміст позовних вимог
1. У грудні 2023 року ОСОБА_1 звернулася до суду з позовом до ОСОБА_2 , ОСОБА_3  про визнання права спільної сумісної власності подружжя, поділ спільного майна подружжя, визнання недійсним додаткової угоди та договору дарування.
2. В обґрунтування позовних вимог посилалась на те, що з 28 вересня 
2002 року перебувала з відповідачем у зареєстрованому шлюбі, який розірвано рішенням Іллічівського міського суду Одеської області від 14 липня 2022 року у справі № 501/1299/22.
3. У період шлюбу, 08 квітня 2013 року  ОСОБА_2 за кошти подружжя та в інтересах сім`ї уклав договір № 18 про часткову участь у будівництві, на підставі якого прибав квартиру АДРЕСА_1 , загальною площею: 214,8 кв. м., житловою площею: 88,2 кв. м.
4. Позивачка вказує, що відповідач в порушення вимог статті 60 СК України та статей 368-369 ЦК України без її згоди, шляхом укладання із забудовником додаткової угоди № 1 від 05 червня 2014 року, переуступив майнові права на квартиру своїй матері ОСОБА_3 .
5. В подальшому, реалізуючи план щодо привласнення майна подружжя, ОСОБА_3 подарувала спірну квартиру назад своєму сину 
ОСОБА_2 шляхом укладання договору дарування від 15 липня 2016 року.
6. Посилаючись на викладене, ОСОБА_1 просить суд:
- визнати квартиру АДРЕСА_1 , загальною площею: 
214,8 кв. м, житловою площею: 88,2 кв. м, спільною сумісною власністю подружжя,
- визнати за нею право власності на частину квартири 
АДРЕСА_1 , загальною площею: 214,8 кв. м, житловою площею: 88,2 кв. м.,
- визнати недійсною додаткову угоду від 05 червня 2014 року № 1 до договору про часткову участь у будівництві № 18,
- визнати недійсним договір дарування від 15 липня 2016 року, посвідчений приватним нотаріусом Чорноморського міського нотаріального округу Одеської області Перчеклій І. М., зареєстрований у реєстрі за № 1451.
Короткий зміст рішення суду першої інстанції
7. Ухвалою Овідіопольського районного суду Одеської області від 01 квітня 2024 року позовну заяву ОСОБА_1 в частині позовних вимог про визнання права спільної сумісної власності, поділ спільного майна подружжя залишено без розгляду.
8. Рішенням Овідіопольського районного суду Одеської області 
від 20 березня 2025 року позов задоволено. Визнано квартиру АДРЕСА_1 , загальною площею: 214,8 кв. м, житловою площею: 88,2 кв. м, спільною сумісною власністю подружжя.
Визнано за ОСОБА_1 право власності на 1/2 частини квартири 
АДРЕСА_1 , загальною площею: 
214,8 кв. м, житловою площею: 88,2 кв. м.
Визнано недійсною додаткову угоду від 05 червня 2014 року № 1 до договору про часткову участь у будівництві № 18 квартири 
АДРЕСА_1 , загальною площею: 214,8 кв. м, житловою площею: 
88,2 кв. м.
Визнано недійсним договір дарування від 15 липня 2016 року квартири АДРЕСА_1 , між ОСОБА_3 та ОСОБА_2 , посвідчений приватним нотаріусом Чорноморського міського нотаріального округу Одеської області Перчеклій І. М., за зареєстрований у реєстрі за № 1451.
Вирішено питання розподілу судових витрат.
9. Рішення суду мотивоване тим, що спірна квартира придбана відповідачем під час перебування сторін у зареєстрованому шлюбі, а тому є об`єктом спільної власності подружжя, що ОСОБА_2 спростовано не було. Частки подружжя у спільному майні є рівними по 1/2 за кожним.
10. Оскільки позивачка не надавала згоду на відчуження майна подружжя, суд першої інстанції дійшов висновку, що додаткова угода від 05 червня 
2014 року № 1 до договору про часткову участь у будівництві № 18 є недійсною. 
11. Врахувавши, що ОСОБА_3 безпідставно набула право власності на спірну квартиру і не мала повноважень на відчуження цього майна, районний суд дійшов висновку про задоволення позовних вимог в частині визнання недійсним договору дарування нерухомості від 15 липня 2016 року, укладеного між ОСОБА_3 та ОСОБА_2 .
Короткий зміст постанови суду апеляційної інстанції 
12. Постановою Одеського апеляційного суду від 30 жовтня 2025 року апеляційну скаргу ОСОБА_2 задоволено частково, апеляційну скаргу 
ОСОБА_3 задоволено частково, рішення Овідіопольського районного суду Одеської області від 20 березня 2025 року скасовано та ухвалено нове судове рішення про відмову в позові. Вирішено питання розподілу судових витрат.
13. Постанова апеляційного суду мотивована тим, що суд першої інстанції вийшов за межі позовних вимог ОСОБА_1 , оскільки розглянув і вирішив вимоги, які ухвалою цього ж суду від 01 квітня 2024 року були залишені без розгляду, чим порушив норми процесуального права, що призвело до неправильного вирішення спору.
14. Відмовляючи у задоволенні позову, апеляційний суд виходив з того, що укладення одним з подружжя договору щодо розпорядження спільним майном без згоди іншого з подружжя може бути підставою для визнання такого договору недійсним лише в тому разі, якщо суд встановить, що третя особа (контрагент за цим договором) діяла недобросовісно, зокрема знала чи за обставинами справи не могла не знати про те, що майно належить подружжю на праві спільної сумісної власності і що той з подружжя, хто укладає договір, не отримав згоди на це другого з подружжя.
15. Врахувавши, що на розгляді Іллічівського міського суду Одеської області перебуває справа № 501/3397/22 за позовом ОСОБА_1 до 
ОСОБА_2 про поділ майна подружжя, у якому позивачка просить у порядку поділу спільного майна стягнути з відповідача грошову компенсацію 50 % вартості квартири 
АДРЕСА_1 , і ухвалою суду від 30 січня 2024 року провадження у справі 
№ 501/3397/22 зупинено до вирішення розглядуваної справи, апеляційний суд дійшов висновку про відмову в позові у зв`язку з обранням 
ОСОБА_1 неналежного способу захисту. 
Короткий зміст вимог касаційної скарги
16. У касаційній скарзі ОСОБА_1 , в інтересах якої діє адвокат Канікаєв Ю. О., просить скасувати постанову апеляційного суду і залишити в силі рішення суду першої інстанції. 
Надходження касаційної скарги до суду касаційної інстанції
17. У грудні 2025 року  ОСОБА_1 , в інтересах якої діє адвокат 
Канікаєв Ю. О., подала касаційну скаргу постанову Одеського апеляційного суду від 30 жовтня 2025 року.
18. Ухвалою Верховного Суду від 21 січня 2026 року відкрито касаційне провадження, витребувано із суду першої інстанції матеріали справи, які у лютому 2026 року надійшли до Верховного Суду.
19. Ухвалою Верховного Суду від 22 червня 2026 року справу призначено до розгляду у складі колегії із п`яти суддів в порядку спрощеного позовного провадження без повідомлення учасників справи.
Доводи особи, яка подала касаційну скаргу
20. Підставою касаційного оскарження судових рішень заявниця зазначає застосування апеляційним судом норм права без урахування висновків, викладених у постанові Верховного Суду від 15 червня 2020 року у справі 
№ 430/1281/14 (пункт 1 частини другої статті 389 ЦПК України).
21. Касаційна скарга мотивована тим, що встановивши, що позивачка при укладенні оспорюваних договорів не надавала своєї згоди на відчуження майна, яке є спільною власністю подружжя, суд першої інстанції дійшов правильного висновку про недійсність оспорюваних правочинів з підстав, передбачених статтями 203, 205, 215 ЦК України. 
Доводи особи, яка подала відзив на касаційну скаргу
22. У лютому 2026 року ОСОБА_3 , в інтересах якої діє адвокат Станіславська А. В., подала відзив на касаційну скаргу, в якому просить відмовити у задоволенні касаційної скарги  ОСОБА_1 .
Відзив мотивований тим, що позивачка фактично звернулась до суду з двома позовами, результат задоволення одного з яких виключає можливість задоволення іншого, позаяк отримання грошової компенсації унеможливлює поділ майна шляхом за позивачкою визнання права на частку квартири.
23. У лютому 2026 року  ОСОБА_2 , в інтересах якого діє адвокат Савенков О. С., подав відзив на касаційну скаргу, в якому просить залишити скаргу без задоволення, а оскаржену постанову апеляційного суду - без змін.
У відзиві відповідач вказує, що найбільш ефективним способом вичерпання конфлікту, який виник між сторонами є саме стягнення грошової компенсації вартості частки квартири.
Інші звернення, які надійшли до Верховного Суду
24. У лютому 2026 року  ОСОБА_1 , в інтересах якої діє адвокат 
Канікаєв Ю. О., подала до Верховного Суду відповідь на відзиви, у яких вказує, що в межах розгляду справи № 501/3397/22 вона буде позбавлена можливості довести, що спірна квартира є спільним майном подружжя та підлягає поділу. 
Обставини справи, встановлені судами
25. З 28 вересня 2002 року сторони перебували у зареєстрованому шлюбі, який розірвано рішенням Іллічівського міського суду Одеської області 
від 14 липня 2022 року.
26. 08 квітня 2013 року між ОСОБА_2 та ТОВ «Олександрійський» укладений договір про часткову участь у будівництві, відповідно до якого сторони об`єднують свої внески для досягнення єдиної мети - здійснення комплексної забудови: квартири АДРЕСА_1 , загальною площею: 214,8 кв. м, житловою площею: 88,2 кв. м.
27.  ОСОБА_2 , шляхом укладання із забудовником додаткової угоди 
від 05 червня 2014 року № 1, переуступив майнові права на вказану квартиру своїй матері ОСОБА_3 .
28. 15 липня 2016 року між ОСОБА_3 та ОСОБА_2 укладений договір дарування квартири АДРЕСА_1 , загальною площею: 214,8 кв. м, житловою площею: 88,2 кв. м., посвідчений приватним нотаріусом Чорноморського міського нотаріального округу Одеської області Перчеклій І. М. за реєстровим № 1451.
29. У провадженні Іллічівського міського суду Одеської області перебуває справа № 501/3397/22 за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про поділ спільного майна подружжя, у якому позивачка просить у порядку поділу спільного майна подружжя стягнути з відповідача грошову компенсацію 50 % вартості квартири АДРЕСА_1 .
Мотиви, з яких виходив Верховний Суд, та застосовані норми права
30. Відповідно до статті 400 ЦПК України, переглядаючи у касаційному порядку судові рішення, суд касаційної інстанції в межах доводів та вимог касаційної скарги, які стали підставою для відкриття касаційного провадження, перевіряє правильність застосування судом першої або апеляційної інстанції норм матеріального чи процесуального права і не може встановлювати або (та) вважати доведеними обставини, що не були встановлені в рішенні чи відкинуті ним, вирішувати питання про достовірність або недостовірність того чи іншого доказу, про перевагу одних доказів над іншими. Суд касаційної інстанції перевіряє законність судових рішень лише в межах позовних вимог, заявлених у суді першої інстанції. Суд не обмежений доводами та вимогами касаційної скарги, якщо під час розгляду справи буде виявлено порушення норм процесуального права, які передбачені пунктами 1, 3, 4, 8 частини першої статті 411, частиною другою статті 414 цього Кодексу, а також у разі необхідності врахування висновку щодо застосування норм права, викладеного у постанові Верховного Суду після подання касаційної скарги.
31. Відповідно до частин першої-другої, четвертої-п`ятої статті 263 ЦПК України судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права. При виборі і застосуванні норми права до спірних правовідносин суд враховує висновки щодо застосування відповідних норм права, викладені в постановах Верховного Суду. Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.
32. Загальний перелік способів захисту цивільних прав та інтересів визначений у статті 16 ЦК України. Цей перелік не є вичерпним, про що прямо зазначено в цій статті.
33. Поняття, зміст права власності та його здійснення закріплено у статтях 316, 317, 319 ЦК України, аналіз яких свідчить, що право власності особа здійснює незалежно від волі інших осіб, його зміст становлять правомочності власника з володіння, користування і розпорядження належним йому майном. Забезпечуючи всім власникам рівні умови здійснення своїх прав, держава гарантує власнику захист від порушень його права власності з боку будь-яких осіб.
34. За загальним правилом власник самостійно розпоряджається своїм майном. Розпорядження об`єктом спільної власності (часткової чи сумісної) має свої особливості, одночасно майно, що є у власності двох або більше осіб (співвласників), належить їм на праві спільної власності (спільне майно) (частина перша статті 355 ЦК України).
35. За вимогами частин першої, другої статті 369 ЦК України співвласники майна, що є у спільній сумісній власності, володіють і користуються ним спільно, якщо інше не встановлено домовленістю між ними. Розпоряджання майном, що є у спільній сумісній власності, здійснюється за згодою всіх співвласників, якщо інше не встановлено законом. Згода співвласників на вчинення правочину щодо розпорядження спільним майном, який підлягає нотаріальному посвідченню та (або) державній реєстрації, має бути висловлена письмово і нотаріально посвідчена.
36. Прикладом спільного майна є спільне сумісне майно подружжя, яке набуте за час шлюбу та належить дружині та чоловікові на праві спільної сумісної власності. Дружина, чоловік розпоряджаються майном, що є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя, за взаємною згодою.
37. Частиною першою статті 70 СК України встановлено, що в разі поділу майна, що є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя, частки майна дружини та чоловіка є рівними, якщо інше не визначено домовленістю між ними або шлюбним договором.
38. Зазначені норми сімейного права визначають не тільки право спільної власності подружжя на майно, а під час його відчуження й розмір їх часток у цьому майні та презумпцію згоди одного з подружжя на укладання від його імені іншим подружжям договорів про відчуження майна (див. постанову Великої Палати Верховного Суду від 29 червня 2021 року в справі 
№ 916/2813/18).
39. З метою захисту прав співвласників майна, зокрема майна подружжя, норми цивільного та сімейного законодавства (стаття 369 ЦК України, частина третя та четверта статті 60 СК України) містять приписи, згідно з якими для укладення одним із подружжя договорів, які потребують нотаріального посвідчення і (або) державної реєстрації, а також договорів стосовно цінного майна згода другого з подружжя має бути подана письмово. Згода на укладення договору, який потребує нотаріального посвідчення і (або) державної реєстрації, має бути нотаріально засвідчена.
40. Зазначені приписи не тільки забезпечують права одного з подружжя, а й обмежують права іншого з подружжя у відчуженні спільного подружнього майна, оскільки ставлять правомочності одного з подружжя на відчуження майна в залежність від наявності належним чином оформленої згоди іншого з подружжя на таке відчуження. Відсутність такої згоди свідчить про відсутність повноважень в одного з подружжя (відчужувача) на відчуження подружнього майна.
41. Тобто відсутність згоди одного зі співвласників (колишнього подружжя) на розпорядження нерухомим майном може бути підставою визнання правочину, укладеного іншим співвласником щодо розпорядження спільним майном, недійсним, і такий спосіб захисту порушеного права власності одного з подружжя може бути ефективним у випадку заявлення позивачем позовної вимоги про застосування наслідків недійсності правочину.
42. Вирішуючи питання ефективності способу захисту порушеного права шляхом пред`явлення позовних вимог про визнання договору недійсним, Велика Палата Верховного Суду в постанові від 22 вересня 2022 року в справі № 125/2157/19 виснувала, що пред`явлення позову стороною договору або іншою особою (зацікавленою особою) про визнання недійсним договору є ефективним способом захисту порушеного права у разі, якщо такий позов заявлений з метою повернення одному з подружжя, чиї права порушено, майнових прав та/або частки в спільному майні подружжя, зокрема шляхом визнання прав на частку, та/або одночасного виділення частки в порядку поділу майна подружжя або встановлення порядку користування цим майном тощо.
43. В іншому випадку, в разі якщо сторона договору або інша особа (зацікавлена особа) хоче отримати еквівалент вартості майна, яке було відчужено без її згоди, вона має право подати позов про стягнення компенсації в розмірі частки відчуженого спільного майна, що є ефективним способом захисту без визнання правочину недійсним та застосування реституції. У цьому випадку важливим є встановлення на час вирішення спору ринкової вартості спільного майна, яке було відчужено, а в разі неможливості визначення такої вартості саме цього майна - ринкової вартості майна, подібного за якостями (технічними характеристиками) до відчуженого.
44. У листопаді 2022 року  ОСОБА_1 звернулася до суду з позовом до ОСОБА_2 про поділ майна подружжя, у якому, зокрема, просила в порядку поділу спільного майна подружжя стягнути з відповідача грошову компенсацію половини вартості спірної квартири (справа № 501/3397/22).
45. У грудні 2023 року ОСОБА_1 звернулася до суду з розглядуваним позовом до ОСОБА_2 та ОСОБА_3 , у якому просила:
- визнати квартиру АДРЕСА_1 , загальною площею: 
214,8 кв. м, житловою площею: 88,2 кв. м, спільною сумісною власністю подружжя, визнавши за ОСОБА_1 право власності на частину вказаної квартири;
- визнати недійсною додаткову угоду від 05 червня 2014 року № 1 до договору про часткову участь у будівництві АДРЕСА_2 ,
- визнати недійсним договір дарування від 15 липня 2016 року, посвідчений приватним нотаріусом Чорноморського міського нотаріального округу Одеської області Перчеклій І. М., зареєстрований у реєстрі за № 1451.
46. Вказане свідчить про те, що з приводу поділу між колишнім подружжя одного об`єкта нерухомості - квартири АДРЕСА_1 
ОСОБА_1 ініційовано два спори, в одному з яких 
(справа № 501/3397/22) вона в порядку поділу майна просила стягнути з відповідача грошову компенсацію половини вартості квартири, а у розглядуваній справі - визнати за нею право власності на половину квартири. 
47. Ухвалою Іллічівського міського суду Одеської області від 30 січня 
2024 року зупинено провадження у справі № 501/3397/22 до набрання законної сили судовим рішенням у розглядуваній справі (№ 509/7501/23).
48. Водночас, ухвалою Овідіопольського районного суду Одеської області від 01 квітня 2024 року позов ОСОБА_1 в частині позовних вимог про визнання права спільної сумісної власності та поділ спільного майна подружжя залишено без розгляду. Вказана ухвала мотивована зокрема тим, що на розгляді в Іллічівському міському суді Одеської області знаходиться справа 
№ 501/3397/22 з вимогами про поділ спільного майна подружжя, одним із об`єктів якого є квартира АДРЕСА_1 .
49. Позивачка не заперечила щодо залишення вказаної частини позовних вимог без розгляду і ухвалу суду від 01 квітня 2024 року у встановленому процесуальним законом порядку не оскаржила. 
50. Встановивши, що у справі, яка переглядається, залишено без розгляду позові вимоги ОСОБА_1 щодо поділу спільного майна подружжя шляхом визнання за позивачкою права власності на половину квартири, а у провадженні Іллічівського міського суду Одеської області перебуває справа 
№ 501/3397/22, в якій вирішуються позові вимоги ОСОБА_1 про поділ майна подружжя шляхом стягнення грошової компенсації половини вартості квартири, апеляційній суд дійшов правильного висновку, що в цьому випадку саме лише визнання недійсними оспорюваних правочинів не призведе до ефективного захисту прав позивачки, які вона вважає порушеними, що узгоджується з висновками Великої Палати Верховного Суду у постановах 
від 29 червня 2021 року у справі № 916/2813/18 та від 23 січня 2024 року у справі № 523/14489/15-ц. 
51. Доводи ОСОБА_1 про те, що через наявність оскаржуваного судового рішення вона втратить можливість поділу майна подружжя є помилковими. 
52. Постанова апеляційного суду не містить висновків про те, що спірна квартира не належить до об`єктів спільної власності подружжя. 
Навпаки, апеляційний суд у постанові від 30 жовтня 2025 року вказав, що «…наявними у матеріалах справи доказами встановлено той факт, що 05.06.2014 ОСОБА_2 без згоди та відома співвласника спільно нажитого майна - ОСОБА_1 , переуступив свої майнові права на спірну квартиру відповідачці ОСОБА_3 »
53. Таким чином наявність цієї постанови апеляційного суду не перешкоджає позивачці у справі № 501/3397/22 доводити свої вимоги про поділ майна подружжя шляхом стягнення грошової компенсації половини вартості квартири.
54. При цьому у спорах про поділ майна шляхом стягнення грошової компенсації суд у мотивувальній частині судового рішення викладає свої висновки щодо питання про те, чи належить спірне майно до об`єктів спільної власності подружжя.
55. Найбільш ефективне вирішення спору про поділ спільної сумісної власності подружжя досягається тоді, коли вимоги позивача охоплюють усе спільно набуте у шлюбі майно, зокрема й неподільне. Це відповідатиме принципу процесуальної економії, згідно з яким штучне подвоєння судового процесу є неприпустимим, бо вирішення справи у суді має усунути необхідність у новому зверненні до суду для вжиття додаткових засобів захисту (постанова Великої Палати Верховного Суду від 19 січня 2021 року у справі 
№ 916/1415/19 (пункт 6.13), від 26 січня 2021 року у справі № 522/1528/15-ц (пункт 82)). Спосіб захисту права є ефективним тоді, коли він забезпечуватиме поновлення порушеного права, а у разі неможливості такого поновлення - гарантуватиме можливість отримати відповідну компенсацію. Тобто цей захист має бути повним і забезпечувати у такий спосіб досягнення мети правосуддя та процесуальну економію (постанова Великої Палати Верховного Суду від 22 вересня 2020 року у справі № 910/3009/18 (пункт 63)).
56. З урахуванням встановлених обставин, оскаржена постанова апеляційного суду не суперечить висновкам, викладеним у постанові Верховного Суду від 15 червня 2020 року у справі № 430/1281/14, на яку посилалась позивачка у касаційній скарзі. 
57. Встановлення обставин справи, дослідження та оцінка доказів є прерогативою судів першої та апеляційної інстанцій. Якщо порушень порядку надання та отримання доказів у суді першої інстанції апеляційним судом не встановлено, а оцінка доказів зроблена як судом першої, так і судом апеляційної інстанцій, то суд касаційної інстанції не наділений повноваженнями втручатися в оцінку доказів (постанова Великої Палати Верховного Суду
від 16 січня 2019 року в справі № 373/2054/16-ц).
58. Відповідно до усталеної практики ЄСПЛ (див. зокрема рішення у справі «Пономарьов проти України») повноваження вищих судових органів стосовно перегляду мають реалізовуватися для виправлення судових помилок та недоліків судочинства, але не для здійснення нового судового розгляду, перегляд не повинен фактично підміняти собою апеляцію.
59. Європейський суд з прав людини неодноразово відзначав, що рішення національного суду повинно містити мотиви, які достатні для того, щоб відповісти на істотні аспекти доводів сторін (рішення у справі Ruiz Torija v. Spain від 09 грудня 1994 року, заява № 18390/91, §§ 29-30). Це право не вимагає детальної відповіді на кожен аргумент, використаний стороною, більше того, воно дозволяє судам вищих інстанцій підтримати мотиви, наведені судами нижчих інстанцій, без того, щоб повторювати їх.
60. Оскаржена постанова апеляційного суду є достатньо вмотивованою та містить висновки суду щодо питань, які мають значення для вирішення справи.
61. В межах доводів та вимог касаційної скарги, які стали підставою для відкриття касаційного провадження, Верховним Судом не встановлено підстав для висновку, що апеляційний суд ухвалив оскаржене судове рішення із неправильним застосуванням норм матеріального права або із порушенням норм процесуального права, які б давали підстави для його скасування.
62. Відповідно до статті 410 ЦПК України суд касаційної інстанції залишає касаційну скаргу без задоволення, а судові рішення - без змін, якщо рішення, переглянуте в передбачених статтею 400 цього Кодексу межах, ухвалено з додержанням норм матеріального і процесуального прав. 
63. Не може бути скасоване правильне по суті і законне рішення з одних лише формальних міркувань. 
Керуючись статтями 400, 409, 410, 416, 419 ЦПК України, Верховний Суд у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду
ПОСТАНОВИВ:
1. Касаційну скаргу ОСОБА_1 , в інтересах якої діє адвокат Канікаєв Юрій Олегович, залишити без задоволення.
2. Постанову Одеського апеляційного суду від 30 жовтня 2025 року залишити без змін.
Постанова суду касаційної інстанції набирає законної сили з моменту її прийняття, є остаточною і оскарженню не підлягає.
Головуючий Судді: | Є. В. Синельников О. М. Осіян Н. Ю. Сакара В. В. Сердюк В. В. Шипович