Провадження номер 2/741/511/26
Єдиний унікальний номер 741/2255/25

РІШЕННЯ
іменем України

22 липня 2026 року м. Носівка

Носівський районний суд Чернігівської області у складі: 
головуючого судді Крупини А.О.,
з участю секретарів судового засідання Кузьменка І.С., Богдан Н.О., 
представника позивача адвоката Онищук Ю.О., 
розглянувши у відкритому судовому засіданні в залі суду м. Носівка в режимі відеоконференцзв`язку в порядку загального позовного провадження цивільну справу за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про поділ спільного майна подружжя, 

УСТАНОВИВ:

30 грудня 2025 року адвокат Онищук Ю.О., представляючи інтереси позивача ОСОБА_1 , звернулася до Носівського районного суду Чернігівської області із цим позовом.
Позовні вимоги обґрунтовані тим, що 18 травня 2013 року між ОСОБА_1 та ОСОБА_2 укладено шлюб, який було розірвано 09 грудня 2025 року рішенням Носівського районного суду Чернігівської області.
За час перебування у шлюбі, за спільні сімейні кошти сторонами у справі було придбано автомобіль марки «Skoda», модель Octavia, номер кузова НОМЕР_1 , державний номерний знак НОМЕР_2 , 2006 року випуску, право власності на який зареєстроване за відповідачем.
Сторони не можуть домовитися про порядок поділу майна, набутого ними у шлюбі. ОСОБА_2 продовжує користуватись спільним автомобілем, не визнає право власності позивача на вказаний автомобіль, що і спонукало ОСОБА_1 звернутись із позовною заявою до суду.
Дійсна вартість автомобіля згідно зі Звітом про незалежну оцінку майна від 24 жовтня 2025 року становить 217830 грн 00 коп., а відтак, половина від повної вартості автомобіля становить 108915 грн 00 коп.
Просила суд визнати автомобіль марки «Skoda», модель Octavia, номер кузова НОМЕР_1 , державний номерний знак НОМЕР_2 , 2006 року випуску, спільною сумісною власністю подружжя ОСОБА_1 та ОСОБА_2 , здійснити його поділ в двох рівних частках у грошовому виразі, стягнувши з ОСОБА_2 на користь ОСОБА_1 суму в розмірі 108915 грн 00 коп.
Одночасно просила стягнути з ОСОБА_2 на користь ОСОБА_1 1211 грн 20 коп. судового збору за подання заяви про поділ майна, 605 грн 60 коп. за подання заяви про забезпечення позову, 2500 грн за оплату послуг по підготовці та наданні Звіту про незалежну оцінку майна оцінювачем ОСОБА_3 , 160 грн 50 коп. за відправку відповідачу копії позовної заяви з додатками.
Ухвалою Носівського районного суду Чернігівської області від 31 грудня 2025 року заяву представника позивача ОСОБА_1 адвоката Онищук Ю.О. про забезпечення позову в цивільній справі за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про поділ спільного майна подружжя задоволено частково.
Накладено арешт на автомобіль марки «Skoda», модель Octavia, номер кузова НОМЕР_1 , державний номерний знак НОМЕР_2 , зареєстрований на ім`я ОСОБА_2 , шляхом заборони вчинення будь-яких реєстраційних дій щодо нього, а в іншій частині вимог заяви відмовлено (а.с.45-46).
Ухвалою судді Носівського районного суду Чернігівської області від 20 січня 2026 року прийнято позовну заяву до розгляду та відкрито провадження у цивільній справі, постановлено розгляд справи проводити за правилами загального позовного провадження, установлено відповідачу 15-денний строк з дня вручення даної ухвали для подання відзиву на позовну заяву, а позивачу строк для подання відповіді на відзив десять днів з дня отримання відзиву відповідача (а.с.56).
Ухвалою Носівського районного суду від 05 травня 2026 року закрито підготовче провадження у справі та призначено справу до судового розгляду по суті (а.с.87).
У судове засідання позивач ОСОБА_1 не з`явилася, 09 червня 2026 року подала до суду письмову заяву про розгляд справи без її участі, позовні вимоги підтримала у повному обсязі.
Представник позивача адвокат Онищук Ю.О. у судовому засіданні позовну заяву підтримала повністю та просила задовольнити з підстав, зазначених у її змісті. Додатково повідомила, що фактично вказаний транспортний засіб знаходиться у користуванні тільки відповідача, позивачка не отримувала посвідчення водія на право керування транспортним засобом відповідної категорії. Оскільки спірний автомобіль придбано у період шлюбу (у 2020 році) за спільні кошти подружжя, то він є об`єктом спільної сумісної власності подружжя незалежно від того за ким зареєстрований. ОСОБА_1 погоджується на отримання грошової компенсації за свою частку у спільній власності автомобіля. У разі визнання автомобіля спільною сумісною власністю подружжя, при стягненні з відповідача на користь позивача 1/2 частини ринкової вартості автомобіля право спільної сумісної власності подружжя на транспортний засіб підлягатиме припиненню.
Відповідач ОСОБА_2 у судове засідання повторно не з`явився, про дату, час та місце проведення судових засідань сповіщався належним чином шляхом надсилання судових повісток про виклик за адресою зареєстрованого місця проживання в порядку ч. ч. 7, 8 ст. 128 ЦПК України, що підтверджується рекомендованими повідомленнями Укрпошти, а також в його Електронний кабінет у підсистемі «Електронний суд», про причини неявки до суду не повідомив, відзиву на позов та жодних заяв чи клопотань до суду не подав.
Рішенням ЄСПЛ у справі «В`ячеслав Корчагін проти росії» (№ 12307/16) визначено, що якщо повістку було направлено за однією з відомих адрес, а особа ухиляється від її отримання то особа може стежити за ходом справи з офіційних джерел, таких як веб-сторінка суду, а тому права такої особи щодо розгляду справи у його відсутності, порушені не були.
Відповідно до ст. 6 Конвенції про захист прав людини та основоположних свобод, яка відповідно до ст. 9 Конституції України є частиною правової системи України, кожна особа має право на справедливий судовий розгляд справи. Це право включає в себе доступність до правосуддя.
Неявка учасника судового процесу у судове засідання, за умови належного повідомлення сторони про час і місце розгляду справи, не є підставою для скасування судового рішення, ухваленого за відсутності представника сторони спору. Отже, неявка учасника судового процесу у судове засідання, за умови належного повідомлення сторони про час і місце розгляду справи, не є підставою для скасування судового рішення, ухваленого за відсутності представника сторони спору.
Відповідне положення міститься у постанові КЦС ВС від 1 жовтня 2020 року у справі № 361/8331/18.
Верховний Суд виходить з того, що якщо представники сторін чи інших учасників судового процесу не з`явилися в судове засідання, а суд вважає, що наявних у справі матеріалів достатньо для розгляду справи та ухвалення законного і обґрунтованого рішення, не відкладаючи розгляду справи, він може вирішити спір по суті. Основною умовою відкладення розгляду справи є не відсутність у судовому засіданні представників сторін, а неможливість вирішення спору у відповідному судовому засіданні. Отже, неявка учасника судового процесу у судове засідання, за умови належного повідомлення сторони про час і місце розгляду справи, не є підставою для скасування судового рішення, ухваленого за відсутності представника сторони спору.
Таким чином, відповідач ОСОБА_2 у даній справі на власний розсуд розпорядився своїми правами щодо предмета спору, а тому несе ризик настання наслідків, пов`язаних із вчиненням чи невчиненням ним відповідних процесуальних дій (ч. 4 ст. 12 ЦПК України).
Суд, заслухавши пояснення представника позивача, оцінивши належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок в їх сукупності за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженню наявних у справі доказів дійшов наступних висновків.
Згідно з ч. 1 ст. 4 ЦПК України кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи законних інтересів.
Відповідно до ч. 1 ст. 13 ЦПК України суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках.
Судом встановлено, що 18 травня 2013 року між ОСОБА_1 та ОСОБА_2 було укладено шлюб, про що свідчить копія свідоцтва про шлюб серії НОМЕР_3 , виданого відділом державної реєстрації актів цивільного стану реєстраційної служби Носівського районного управління юстиції від 18 травня 2013 року (а.с.16).
08 вересня 2020 року на ім`я ОСОБА_2 ТСЦ НОМЕР_4 було зареєстровано транспортний засіб, реєстраційний номер НОМЕР_2 , марки «Skoda», модель Octavia, ідентифікаційний номер транспортного засобу НОМЕР_1 , 2006 року випуску, що підтверджується копією свідоцтва про реєстрацію транспортного засобу НОМЕР_5 (а.с.30).
09 грудня 2025 року рішенням Носівського районного суду Чернігівської області, яке набрало законної сили 09 січня 2026 року, шлюб між ОСОБА_2 та ОСОБА_1 було розірвано (а.с.18-19).
Згідно з Висновком про вартість майна, проведеного ТОВ «Глобал бізнес енд проперті солюшнз», ринкова вартість колісного транспортного засобу Skoda Octavia, реєстраційний номер НОМЕР_2 , шасі НОМЕР_1 , станом на 24 жовтня 2025 року дорівнює 217830 грн (а. с. 20-29).
24 жовтня 2025 року платником ОСОБА_1 сплачено ОСОБА_3 суму 2500 грн, призначення платежу: переказ власних коштів (а. с. 41). 
29 грудня 2025 року відправником ОСОБА_4 за відправку одержувачу ОСОБА_2 поштової кореспонденції через поштову службу «Е-пост» сплачено 160 грн 50 коп. (а.с.32). 
Надаючи оцінку спірним правовідносинам, суд зазначає наступне
Так, відповідно до ст. 317 ЦК України власникові належать права володіння, користування та розпорядження своїм майном.
На зміст права власності не впливають місце проживання власника та місцезнаходження майна.
Стаття 321 ЦК України закріплює конституційний принцип непорушності права власності, передбачений ст. 41 Конституції України. Він означає, що право власності є недоторканим, власник може бути позбавлений або обмежений у його здійсненні лише відповідно і в порядку, встановлених законом.
Поняття, зміст права власності та його здійснення закріплено у статтях 316, 317, 319 ЦК України, аналіз яких свідчить, що право власності має абсолютний характер, його зміст становлять правомочності власника з володіння, користування і розпорядження належним йому майном. Забезпечуючи всім власникам рівні умови здійснення своїх прав, держава гарантує власнику захист від порушень його права власності з боку будь-яких осіб.
Відповідно до вимог ч. 3 ст. 368 ЦК України майно, набуте подружжям за час шлюбу, є їхньою спільною сумісною власністю, якщо інше не встановлено договором або законом.
Кожна річ, набута за час шлюбу, крім речей індивідуального користування, є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя (ст. 60 СК України).
Дружина і чоловік мають право на поділ майна, що належить їм на праві спільної сумісної власності, незалежно від розірвання шлюбу (ст. 69 СК України).
У разі поділу майна, що є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя, частки майна дружини та чоловіка є рівними, якщо інше не визначено домовленістю між ними або шлюбним договором (ст. 70 СК України).
Судом установлено, що сторони перебували у шлюбі з 18 травня 2013 року та по 09 січня 2026 року (дату набрання рішенням суду про розірвання шлюбу законної сили), у якому 08 вересня 2020 року на ім`я відповідача було зареєстровано спірний автомобіль. 
Доказів придбання ОСОБА_2 автомобіля марки «Skoda», модель Octavia, ідентифікаційний номер транспортного засобу НОМЕР_1 , державний номерний знак НОМЕР_2 , 2006 року випуску, за особисті кошти матеріали справи не містять.
Згідно з частиною 2 статті 183 ЦК України неподільною є річ, яку не можна поділити без втрати її цільового призначення.
За змістом частини 2 статті 71 СК України неподільні речі присуджуються одному з подружжя, якщо інше не визначено домовленістю між ними.
Автомобіль є неподільною річчю і не може бути поділений в натурі між сторонами без втрати свого цільового призначення.
У постанові від 08 лютого 2022 року у справі № 209/3085/20 Велика Палата Верховного Суду виснувала, що згода відповідача на виплату грошової компенсації позивачеві, право власності якого на частку у праві спільної сумісної власності припиняється, не є обов`язковою. За змістом частини 4 статті 71 СК України згоду на отримання такої компенсації замість частки у праві спільної сумісної власності на майно при його поділі має надати той із подружжя, на чию користь таку компенсацію присуджує суд. Цей припис узгоджується з приписом частини другої статті 364 ЦК України, за змістом якого саме той співвласник, який бажає виділу, має надати згоду на одержання від інших співвласників грошової компенсації вартості його частки у неподільній речі (пункт 50). При цьому факт відсутності у відповідача коштів для одноразової виплати компенсації позивачеві сам по собі не може бути ознакою надмірності тягаря з такої виплати (пункт 47).
Разом із тим, Велика Палата Верховного Суду вважала помилковим висновок апеляційного суду про те, що таке стягнення призведе до порушення права відповідача на мирне володіння його майном (стаття 1 Першого протоколу до Конвенції), зокрема внаслідок нібито примусового набуття права власності на автомобіль і відсутності згоди на виплату компенсації позивачці. Відповідач є власником цієї речі як такої, яку він придбав разом із позивачкою у шлюбі, тобто у спільну сумісну власність. Тому не є примусовим набуттям права приватної власності стягнення з одного співвласника такого майна компенсації на користь іншого співвласника, який відмовляється від своєї частки у праві спільної сумісної власності на неподільну річ, щоби врегулювати конфлікт щодо користування та розпорядження нею. Більше того, суд не позбавляє відповідача його частки у праві на це спільне майно, а через рішення про стягнення з останнього відповідної компенсації збалансовує інтереси двох співвласників, які не дійшли згоди щодо долі неподільної речі. (пункт 49).
Водночас, слід брати до уваги, що спосіб захисту права є ефективним тоді, коли він забезпечуватиме поновлення порушеного права, а у разі неможливості такого поновлення гарантуватиме можливість отримати відповідну компенсацію. Тобто цей захист має бути повним і забезпечувати у такий спосіб досягнення мети правосуддя та процесуальну економію (постанова Великої Палати Верховного Суду від 22 вересня 2020 року у справі № 910/3009/18 (пункт63)).
При цьому очевидно, що залишення неподільної речі у спільній власності без проведення реального поділу не позбавить того з подружжя, хто фактично цією річчю користується, можливості користуватися нею в подальшому. Одночасно інший з подружжя позбавляється як можливості користуватися спірною річчю, хоча вона перебуває у спільній власності, так і грошової компенсації.
До аналогічних висновків дійшов Верховний Суд у постановах від 09 червня 2021 року у справі № 760/789/19 (провадження № 61-16632св20), від 26 квітня 2023 року у справі № 742/3786/17 (провадження № 61-17589св20).
Відповідно до висновку про застосування норм права, зазначених у статтях 183, 364, 70 ЦК України та 70, 71 СК України, викладеного в п. 27-36 постанови Великої Палати Верховного Суду від 08 лютого 2022 року у справі № 209/3085/20 у подібних правовідносинах, якщо дружина та чоловік не домовилися про порядок поділу майна, спір може бути вирішений судом (речення перше абзацу другого частини першої статті 71 СК України). Тобто суд має вирішити переданий на його розгляд спір про поділ спільної сумісної власності саме тоді, коли подружжя не домовилося про порядок такого поділу. Вирішення цього спору, зокрема щодо неподільної речі, не має зумовлювати у співвласників потребу після судового рішення домовлятися про порядок поділу цього ж майна, а саме про виплату одному із них компенсації іншим співвласником і про гарантії її отримання. Якщо одна зі сторін спору довірила його вирішення суду, відповідний конфлікт треба вичерпати внаслідок ухвалення судового рішення та подальшого його виконання. Неподільні речі присуджуються одному з подружжя, якщо інше не визначено домовленістю між ними. Присудження одному з подружжя грошової компенсації замість його частки у праві спільної сумісної власності на майно, зокрема на житловий будинок, квартиру, земельну ділянку, допускається лише за його згодою, крім випадків, передбачених ЦК України.
Згідно з відповіддю з Єдиного державного реєстру транспортних засобів щодо наявності ТЗ за параметрами власника або ТЗ від 22 липня 2026 року, отриманою судом шляхом безпосереднього доступу до реєстру, власником автомобіля марки «Skoda», модель Octavia, ідентифікаційний номер транспортного засобу НОМЕР_1 , державний номерний знак НОМЕР_2 , 2006 року випуску, є ОСОБА_2 . 
Спільною сумісною власністю подружжя, що підлягає поділу можуть бути будь-які види майна, незалежно від того, на ім`я кого з подружжя вони були придбані чи внесені грошовими коштами, якщо інше не встановлено шлюбним договором чи законом. До складу майна, що підлягає поділу включається загальне майно подружжя, наявне у нього на час розгляду справи, та те, що знаходиться у третіх осіб. При поділі майна враховуються також борги подружжя та правовідносини за зобов`язаннями, що виникли в інтересах сім`ї.
У п. 30 постанови Пленуму ВСУ від 21 грудня 2007 року № 11 «Про практику застосування судами законодавства при розгляді справ про право на шлюб, розірвання шлюбу, визнання його недійсним та поділ спільного майна подружжя» роз`яснено, що рівність прав кожного із подружжя на володіння, користування і розпоряджання майном, що належить їм на праві спільної сумісної власності (якщо інше не встановлено домовленістю між ними) та необхідність взаємної згоди подружжя на розпорядження майном, що є об`єктом права його спільної сумісної власності, передбачено ч. 1 ст. 63, ч. 1 ст. 65 СК.
При цьому суд враховує правові позиції ВС з аналогічних спорів, в яких ВС роз`яснює, що у процесі розгляду спорів про поділ майна подружжя необхідно враховувати такі обставини: час придбання майна; кошти, за які таке майно було придбано (джерело придбання); мета придбання майна, яка дозволяє визначити правовий статус сумісної власності подружжя.
При цьому суд підкреслює, що тільки у випадку, якщо придбання майна відповідало зазначеним критеріям, таке майно може бути визнане спільно нажитим і підлягає розподілу між подружжям на підставі ст. 60 СК України.
Отже, автомобіль марки «Skoda», модель Octavia, ідентифікаційний номер транспортного засобу НОМЕР_1 , державний номерний знак НОМЕР_2 , 2006 року випуску, який зареєстрований за ОСОБА_2 , відповідно до ст. 60 СК України є спільною сумісною власністю подружжя та підлягає поділу.
З огляду на викладене, керуючись принципами змагальності і диспозитивності, суд робить висновок про відсутність підстав для відмови у задоволенні позову, а відтак позовні вимоги у вказаній частині підлягають задоволенню.
При вирішенні справи судом враховуються також положення ст. 81 ЦПК України, відповідно до якої кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Докази подаються сторонами та іншими учасниками справи. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях. Суд не може збирати докази, що стосуються предмета спору, з власної ініціативи, крім витребування доказів судом у випадку, коли він має сумніви у добросовісному здійсненні учасниками справи їхніх процесуальних прав або виконанні обов`язків щодо доказів, а також інших випадків, передбачених цим Кодексом.
Положення вищезазначених процесуальних норм передбачають, що під час розгляду справ у порядку цивільного судочинства обов`язок доказування покладається як на позивача, так і на відповідача.
Метою доказування є з`ясування дійсних обставин справи, обов`язок доказування покладається на сторін, суд за власною ініціативою не може збирати докази. Це положення є одним із найважливіших наслідків принципу змагальності у цивільному процесі.
Щодо стягнення судових витрат на користь однієї зі сторін.
Як установлено у ч. 1 ст. 133 ЦПК України, судові витрати складаються із судового збору та витрат, пов`язаних з розглядом справи.
Відповідно до преамбули Закону України «Про оцінку майна, майнових прав та професійну оціночну діяльність в Україні» від 12 липня 2001 року № 2658-III, із змінами, цей Закон визначає правові засади здійснення оцінки майна, майнових прав та професійної оціночної діяльності в Україні, її державного та громадського регулювання, забезпечення створення системи незалежної оцінки майна з метою захисту законних інтересів держави та інших суб`єктів правовідносин у питаннях оцінки майна, майнових прав та використання її результатів.
Згідно зі ст. 11 указаного вище Закону договір на проведення оцінки майна укладається в письмовій формі та може бути двостороннім або багатостороннім. Під час укладання багатостороннього договору крім замовника оцінки стороною договору може виступати особа-платник, якщо оплату послуг суб`єкта оціночної діяльності здійснює інша особа, а не замовник. У цьому випадку на платника як сторону договору поширюються обмеження, зазначені в статті 8 цього Закону (ч. 1).
Істотними умовами договору на проведення оцінки майна, зокрема, є розмір і порядок оплати робіт (ч. 4).
Розмір і порядок оплати робіт з оцінки майна визначаються за домовленістю сторін або у випадках відбору суб`єкта оціночної діяльності на конкурсних засадах - за результатами конкурсу. Не допускається встановлення у договорі розміру оплати робіт як частки вартості майна, що підлягає оцінці. Права, обов`язки та відповідальність оцінювача (суб`єкта оціночної діяльності), який проводить експертизу на підставі ухвали (постанови) суду про її призначення, визначаються законодавством України про судову експертизу та цим Законом (ч. 6).
Згідно з положеннями ч. 1 статті 12 Закону звіт про оцінку майна є документом, складеним, зокрема, в електронному вигляді з дотриманням законодавства про електронні довірчі послуги, що містить висновки про вартість майна та підтверджує виконані процедури з оцінки майна суб`єктом оціночної діяльності - суб`єктом господарювання відповідно до договору. Звіт підписується оцінювачами, які безпосередньо проводили оцінку майна, і скріплюється підписом керівника суб`єкта оціночної діяльності.
З матеріалів справи убачається, що оцінку ринкової вартості колісного транспортного засобу Skoda Octavia, реєстраційний номер НОМЕР_2 , шасі НОМЕР_1 , та виготовлення Звіту було проведено суб`єктом оціночної діяльності ТОВ «Глобал бізнес енд проперті солюшнз» (генеральний директор ОСОБА_3 ).
З копії платіжної інструкції від 24 жовтня 2025 року слідує, що платником ОСОБА_1 сплачено ОСОБА_3 суму 2500 грн, призначення платежу: переказ власних коштів (а.с.41). 
Таким чином, платіж у сумі 2500 грн було здійснено фізичній особі — генеральному директорові ТОВ «Глобал бізнес енд проперті солюшнз» ОСОБА_3 , а не на рахунок юридичної особи.
Суд не вважає оплату коштів на особистий рахунок генерального директора оплатою послуг юридичної особи, що виконала оцінку та виготовила Звіт. Відповідно, ТОВ «Глобал бізнес енд проперті солюшнз», як юридична особа, яка надала послугу, не отримала оплату, що унеможливлює визнання факту виконання позивачем своїх зобов`язань за договором у частині розміру та порядку оплати наданих послуг. 
Ненадання письмового договору між ОСОБА_1 та товариством, який би підтверджував умови оплати та/або порушення порядку оплати (оплата не на рахунок юридичної особи – надавача послуг) є достатньою підставою для відмови у задоволенні позову про стягнення коштів, як таких, що не підтверджені належними доказами.
Таким чином, суд відмовляє у задоволенні позову у цій частині, а понесені позивачем витрати залишає за ОСОБА_1 .
Разом з цим, 29 грудня 2025 року відправником ОСОБА_4 за відправку одержувачу ОСОБА_2 поштової кореспонденції через поштову службу «Е-пост» сплачено 160 грн 50 коп., що підтверджується копією квитанції. 
До витрат, пов`язаних з розглядом справи, згідно з пунктом 4 частини 3 ст. 133 ЦПК України відносяться витрати, пов`язані з вчиненням інших процесуальних дій, необхідних для розгляду справи або підготовки до її розгляду». Витрати на поштові відправлення (надсилання процесуальних документів іншим учасникам справи) є невід`ємною частиною забезпечення процесуального порядку, оскільки закон прямо зобов`язує сторони надсилати копії документів іншим учасникам. (ч. 7 ст. 43, ч. 1 ст. 177 ЦПК України).
Оскільки ЦПК України покладає на сторону обов`язок здійснити дію (надсилання), витрати, пов`язані з виконанням цього обов`язку (оплата послуг поштового зв`язку), є витратами, пов`язаними з розглядом справи.
Таким чином, стороною позивача доведено факт надсилання документів відповідачу, а тому позовні вимоги у частині стягнення 160 грн 50 коп. за надсилання копії позовної заяви з додатками підлягають задоволенню.
Щодо судових витрат, то судом встановлено таке. 
Згідно з частинами першою, третьою статті 133 ЦПК України судові витрати складаються з судового збору та витрат, пов`язаних з розглядом справи.
Відповідно до частини першої, пункту 2 частини 2 статті 141 ЦПК України судовий збір покладається на сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог.
Відповідно до ч. 8 ст. 141 ЦПК України, розмір витрат, які сторона сплатила або має сплатити у зв`язку з розглядом справи, встановлюється судом на підставі поданих сторонами доказів (договорів, рахунків тощо). Такі докази подаються до закінчення судових дебатів у справі або протягом п`яти днів після ухвалення рішення суду за умови, що до закінчення судових дебатів у справі сторона зробила про це відповідну заяву. У разі неподання відповідних доказів протягом встановленого строку така заява залишається без розгляду.
При зверненні до суду з цим позовом ОСОБА_1 сплачено судовий збір у розмірі 1211 грн 20 коп. за подання позову, що підтверджується квитанцією ID 4454-2577-4319-6193 від 29 грудня 2025 року (а. с. 6), та 605 грн 60 коп. за подання заяви про забезпечення позову, про що свідчить квитанція ID2685-4338-9056-1784 від 29 грудня 2025 року (а. с. 8).
Оскільки позовні вимоги задоволені в повному обсязі, судові витрати зі сплати судового збору підлягають стягненню з відповідача ОСОБА_2 на користь позивача ОСОБА_1 . 
Окрім цього, частиною 7 статті 157 ЦПК України установлено, що у разі ухвалення судом рішення про задоволення позову заходи забезпечення позову продовжують діяти протягом дев`яноста днів з дня набрання вказаним рішенням законної сили або можуть бути скасовані за вмотивованим клопотанням учасника справи.
Ця норма процесуального Закону спрямована на те, щоб забезпечити виконання рішення суду, яке вже ухвалено на користь позивача, але ще не приведено до примусового виконання (наприклад, через те, що виконавчий лист ще не видано або не пред`явлено до виконання).
Отже, заходи забезпечення позову, застосовані ухвалою Носівського районного суду Чернігівської області від 31 грудня 2025 року, продовжують діяти протягом дев`яноста днів з дня набрання вказаним рішенням законної сили або ж можуть бути скасовані за вмотивованим клопотанням учасника справи.
Керуючись ст. ст. 60, 63,70 СК України, ст. ст. 3, 5, 7, 10-13, 19, 23, 76-81, 89, 90, 141, 209, 210, 213, 228, 229, 258, 259, 263-265, 268, 368 ЦПК України, суд

УХВАЛИВ:

Позовні вимоги ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про поділ спільного майна подружжя задовольнити. 
Поділити спільне сумісне майно подружжя таким чином:
Визнати автомобіль марки «Skoda», модель Octavia, номер кузова НОМЕР_1 , державний номерний знак НОМЕР_2 , 2006 року випуску, який перебуває у володінні та користуванні ОСОБА_2 , спільною сумісною власністю ОСОБА_1 та ОСОБА_2 , набутою під час шлюбу.
Стягнути з ОСОБА_2 на користь ОСОБА_1 1/2 частини ринкової вартості автомобіля марки «Skoda», модель Octavia, номер кузова НОМЕР_1 , державний номерний знак НОМЕР_2 , 2006 року випуску, що становить 108915 (сто вісім тисяч дев`ятсот п`ятнадцять) грн 00 коп. 
Припинити право спільної сумісної власності подружжя на автомобіль марки «Skoda», модель Octavia, номер кузова НОМЕР_1 , державний номерний знак НОМЕР_2 , 2006 року випуску.
Визнати за ОСОБА_2 право особистої приватної власності на автомобіль марки «Skoda», модель Octavia, номер кузова НОМЕР_1 , державний номерний знак НОМЕР_2 , 2006 року випуску.
Стягнути з ОСОБА_2 на користь ОСОБА_1 судові витрати у вигляді судового збору в розмірі 1211 (одна тисяча двісті одинадцять) грн 20 грн. за подання позовної заяви, 605 (шістсот п`ять) грн 60 коп. за подання заяви про забезпечення позову та 160 (сто шістдесят) грн 50 коп. за направлення поштової кореспонденції, а разом 1977 (одну тисячу дев`ятсот сімдесят сім) грн 30 коп. 
В іншій частині позовних вимог відмовити.
Заходи забезпечення позову, застосовані ухвалою Носівського районного суду Чернігівської області від 31 грудня 2025 року (справа № 741/2255/25, провадження 2/741/1078/25), продовжують діяти протягом дев`яноста днів з дня набрання вказаним рішенням законної сили або можуть бути скасовані за вмотивованим клопотанням учасника справи.
Якщо протягом вказаного строку за заявою позивача (стягувача) буде відкрито виконавче провадження, вказані заходи забезпечення позову діють до повного виконання судового рішення.
Рішення суду набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги всіма учасниками справи, якщо апеляційну скаргу не було подано.
У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після повернення апеляційної скарги, відмови у відкритті чи закриття апеляційного провадження або прийняття постанови суду апеляційної інстанції за наслідками апеляційного перегляду.
Апеляційна скарга на рішення суду подається протягом тридцяти днів з дня його проголошення безпосередньо до Чернігівського апеляційного суду.
Якщо в судовому засіданні було оголошено лише вступну та резолютивну частини судового рішення або у разі розгляду справи (вирішення питання) без повідомлення (виклику) учасників справи, зазначений строк обчислюється з дня складення повного судового рішення.
Учасник справи, якому повне рішення не було вручено у день його проголошення або складення, має право на поновлення пропущеного строку на апеляційне оскарження: на рішення суду - якщо апеляційна скарга подана протягом тридцяти днів з дня вручення йому повного рішення суду.
Відомості про учасників справи:
позивач: ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , РНОКПП НОМЕР_6 , адреса місця реєстрації: АДРЕСА_1 ; 
відповідач: ОСОБА_2 , ІНФОРМАЦІЯ_2 , РНОКПП НОМЕР_7 , адреса місця реєстрації: АДРЕСА_2 . 
Повний текст рішення суду складено 22 липня 2026 року.

Суддя Анатолій КРУПИНА