ПОСТАНОВА
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

01 вересня 2026 року 
м. Київ

справа №320/28565/23
адміністративне провадження № К/990/39836/25; К/990/45653/25 

Верховний Суд у складі колегії суддів Касаційного адміністративного суду: 
судді-доповідача - Олендера І.Я.,
суддів: Гончарової І.А.,  Ханової Р.Ф., 

за участю секретаря судового засідання - Загороднього А.А.,
учасники справи:
представник позивача - Кривомаз Ю.В.,
представники відповідача - Коперсак М.С., Орлова О.В.,
розглянув у судовому засіданні в режимі відеоконференції касаційні скарги Південного міжрегіонального управління ДПС по роботі з великими платниками податків, утвореного на правах відокремленого підрозділу ДПС України на рішення Київського окружного адміністративного суду від 10.07.2024 (суддя Колеснікова І.С.) та постанову Шостого апеляційного адміністративного суду від 27.08.2025 (судді: Штульман І.В. (головуючий), Кобаль М.І., Черпак Ю.К.) та додаткову постанову Шостого апеляційного адміністративного суду від 02.10.2025 (судді: Штульман І.В. (головуючий), Кобаль М.І., Оксененко О.М.) у справі №320/28565/23 за позовом Підприємства з іноземними інвестиціями «БУНГЕ ЮКРЕЙН» до Південного міжрегіонального управління ДПС по роботі з великими платниками податків, третя особа, яка не заявляє самостійних вимог щодо предмету спору на стороні відповідача - Головне управління Державної казначейської служби України в Одеській області, про визнання протиправним та скасування податкового повідомлення-рішення, зобов`язання вчинити дії,
УСТАНОВИВ:
ІСТОРІЯ СПРАВИ
Короткий зміст позовних вимог
1. Підприємство з іноземними інвестиціями «ВАЙТЕРРА Україна» (змінило назву на Підприємство з іноземними інвестиціями «БУНГЕ ЮКРЕЙН»), (далі - позивач, Підприємство) звернулось до суду з позовом до Південного міжрегіонального управління ДПС по роботі з великими платниками податків, утвореного на правах відокремленого підрозділу ДПС України далі - відповідач, контролюючий орган), третя особа, яка не заявляє самостійних вимог щодо предмету спору на стороні відповідача - Головне управління Державної казначейської служби України в Одеській області про:
- скасування податкового повідомлення-рішення від 17.05.2023 №132/34-00-23/23393195, яким позивачу збільшено суму грошового зобов`язання з податку на доходи, отримані нерезидентом із джерелом їх походження з України, в загальному розмірі 42 989 223,56 грн, з яких 34 391 378,56 грн - за основною сумою та 8 597 845,00 грн за штрафними санкціями;
- стягнути за рахунок бюджетних асигнувань Південного міжрегіонального управління ДПС по роботі з великими платниками податків через Головне управління Державної казначейської служби України в Одеській області на користь Підприємства суму майнової шкоди у розмірі 32 320,00 грн, завданої незаконним податковим повідомленням-рішенням від 17.05.2023 №132/34-00-23/23393195.
2. Позовні вимоги обґрунтовані тим, що висновки контролюючого органу про порушення Підприємством вимог податкового законодавства є не обґрунтованими та базуються на неправильному трактуванні норм податкового законодавства, а саме підпункту 141.4.2 пункту 141.4 статті 141 Податкового кодексу України та пункту 2 статті 10 Конвенції між Україною і Королівством Нідерландів про уникнення подвійного оподаткування та попередження податкових ухилень стосовно податків на доходи і майно від 24.10.1995, ратифікованої державою Україна Законом України «Про ратифікацію Конвенції між Україною і Королівством Нідерланди про уникнення подвійного оподаткування та попередження податкових ухилень стосовно податків на доходи і майно» №332/96-ВРвід 12.07.1996 (далі - Конвенція), в частині неутримання та не перерахування до бюджету податку за ставкою 5% від суми сплаченого доходу нерезиденту,
Позивач вважає, що ним правомірно застосовано нульову ставку податку на підставі підпункту «і» пункту 3 статті 10 Конвенції при виплаті дивідендів на користь Власника - резедента Нідерландів, оскільки було дотримано відповідні умови, визначені для цього положеннями Конвенції - Власник до цього здійснив інвестицію в розмірі 3 550 000 дол. США шляхом придбання 100% корпоративних прав позивача у попереднього власника. Тобто позивач вважає, що придбання 100% корпоративних прав у попереднього власника за 3 550 000 дол. США є інвестуванням у розумінні Конвенції.
Короткий зміст рішень судів першої та апеляційної інстанцій 
3. Рішенням Київського окружного адміністративного суду від 10.07.2024, залишеним без змін постановою Шостого апеляційного адміністративного суду від 27.08.2025, позов Підприємства задоволено частково. Визнано протиправним та скасовано оскаржуване податкове повідомлення-рішення від 17.05.2023 №132/34-00-23/23393195. У задоволенні решти позовних вимог відмовлено.
Стягнуто за рахунок бюджетних асигнувань Південного міжрегіонального управління ДПС по роботі з великими платниками податків на користь позивача понесені останнім судові витрати у розмірі 142 520,00 грн.
4. Скасовуючи оскаржуване податкове повідомлення - рішення суд першої інстанції, з висновками якого погодився суд апеляційної інстанції, дійшов висновку, що у спірному випадку йдеться про купівлю-продаж корпоративних прав позивача, вартість придбання таких прав фактично дорівнює внеску попереднього власника до статутного капіталу Компанії (3550 тис. доларів США). За таких обставин наявні підстави стверджувати, що власник здійснив інвестиції до капіталу позивача у розмірі, що перевищує 300 тис. доларів США ще в 2015 році, коли здійснив придбання корпоративних прав Підприємства. Крім того, власник позивача в подальшому збільшив статутний капітал ще на 500 000 доларів США. Отже у позивача були достатні підстави для застосування нульової ставки податку на репатріацію, встановлені Конвенцією.
Також суди вказали, що відповідач під час проведення в 2021 році документальної планової виїзної перевірки позивача, вже встановлював порушення Підприємством підпункту 141.4.2 пункту 141.4 статті 141 Податкового кодексу України щодо виплати власнику дивідендів протягом 2017-2019 років, стверджуючи про безпідставність застосування позивачем нульової ставки податку на підставі підпункту «і» пункту 3 статті 10 Конвенції. Результати, проведеної в 2021 році перевірки були предметом розгляду судової справи №640/4070/22. За результатами розгляду адміністративної справи №640/4070/22 податкове повідомлення-рішення від 04.11.2021 №23134000701 про збільшення суми грошового зобов`язання з податку на прибуток іноземних юридичних осіб на 42989223,20 грн було визнано протиправним та скасовано з підстав допущених контролюючим органом процедурних порушень щодо призначення та проведення планової документальної перевірки позивача у період дії карантину.
5. Додатковою постановою Шостого апеляційного адміністративного суду від 02.10.2025 стягнуто з Південного міжрегіонального управління ДПС по роботі з великими платниками податків на користь Підприємства витрати на професійну правничу допомогу в сумі 20 000,00 грн.
Короткий зміст вимог касаційної скарги
6. Не погодившись із рішеннями судів першої та апеляційної інстанцій, а також додатковою постановою суду апеляційної інстанції, контролюючий орган подав касаційні скарги, де посилаючись на порушення судами норм матеріального та процесуального права, просить скасувати рішення Київського окружного адміністративного суду від 10.07.2024, постанову Шостого апеляційного адміністративного суду від 27.08.2025 в частині задоволених вимог, додаткову постанову Шостого апеляційного адміністративного суду від 02.10.2025 та ухвалити нове рішення про відмову у задоволенні позовних вимог Підприємства та заяви про стягнення витрат на правничу допомогу в повному обсязі.
7. Касаційний розгляд справи проведено в судовому засіданні в режимі відеоконференції відповідно до статей 195, 344 Кодексу адміністративного судочинства України.
СТИСЛИЙ ВИКЛАД ОБСТАВИН СПРАВИ, ВСТАНОВЛЕНИХ СУДАМИ ПЕРШОЇ ТА АПЕЛЯЦІЙНОЇ ІНСТАНЦІЙ
8. Судами попередніх інстанцій встановлено, що у період з 26 липня 2021 року по 28 вересня 2021 року контролюючим органом проведено документальну планову виїзну перевірку Підприємства, за результатами якої складено акт від 04.10.2021 №327/74-00-07-01/23393195, яким зафіксовано порушення Підприємством з іноземними інвестиціями «ВАЙТЕРРА Україна» вимог підпункту 141.4.2 пункту 141.4 статті 141 Податкового кодексу України в частині неутримання та не перерахування до бюджету податку за ставкою 5% від суми сплаченого доходу нерезиденту, в результаті чого занижено податок з доходу нерезидента на загальну суму 34391378,56 грн.
На підставі вказаного акту перевірки контролюючим органом прийнято податкове повідомлення-рішення від 04.11.2021 №23134000701, яким позивачу збільшено суму грошового зобов`язання з податку на прибуток іноземних юридичних осіб на 42989223,20 грн, у тому числі: 34391378,56 грн за податковими зобов`язаннями та 8597844,64 грн за штрафними (фінансовими) санкціями. 
Рішенням Окружного адміністративного суду м. Києва від 27.09.2022 у справі №640/4070/22, залишеним без змін постановою Шостого апеляційного адміністративного суду від 06.12.2022 та постановою Верховного Суду від 24.05.2023, податкове повідомлення-рішення від 04.11.2021 №23134000701 визнано протиправним та скасовано з підстав допущених контролюючим органом процедурних порушень щодо призначення та проведення планової документальної перевірки позивача у період дії карантину.
Контролюючим органом на підставі підпункту 75.1.2 пункту 75.1 статті 75, підпункту 78.1.21 пункту 78.1 статті 78, статті 79 Податкового кодексу України проведено документальну позапланову невиїзну перевірку Підприємства за період з 01.07.2017 по 31.03.2021 з питань оподаткування доходів нерезидентів, результати якої оформлено актом від 11.04.2023 №131/34-00-23/23393195, яким встановлено порушення позивачем вимог підпункту 141.4.2 пункту 141.4 статті 141 Податкового кодексу України в частині неутримання та не перерахування до бюджету податку за ставкою 5% від суми сплаченого доходу нерезиденту, в результаті чого занижено податок з доходу нерезидента у сумі 34391378,56 грн, в тому числі: за 3 квартали 2017 року - 4148947,15 грн, за 2017 рік - 4148947,15 грн, за 1 квартал 2018 року - 9198340,90 грн, за півріччя 2018 року - 16207615,01 грн, за 3 квартали 2018 року - 16207615,01 грн, за 2018 рік - 16207615,01 грн, за 3 квартали 2019 року - 6425118,50 грн, за 2019 рік - 14034816,40 грн.
Контролюючий орган вважає, що позивач не мав права на застосування ставки податку 0% відповідно до підпункту «і» пункту 3 статті 10 Конвенції до дивідендів, що нараховувалися та виплачувалися на користь власника протягом 2017-2019 років. З урахуванням наведеного, позивач не утримав та не перерахував до бюджету податок за ставкою 5% від суми сплаченого доходу у вигляді дивідендів на користь компанії-нерезидента (Нідерланди), у сумі 34 391 378, 56 грн у 2017-2019 роках.
На підставі акту перевірки та вказаних висновків контролюючим органом прийнято оскаржуване податкове повідомлення-рішення від 17.05.2023 №132/34-00-23/23393195, яким позивачу збільшено суму грошового зобов`язання з податку на доходи, отримані нерезидентом із джерелом їх походження з України, в загальному розмірі 42 989 223,56 грн, з яких 34391378,56 грн - за податковими зобов`язаннями та 8597845,00 грн за штрафними (фінансовими) санкціями.
За результатами адміністративного оскарження вказане податкове повідомлення - рішення було залишено без змін.
Позивач не погоджуючись з податковим повідомленням-рішенням, звернувся до суду з цим позовом.
Судами попередніх інстанцій також встановлено, що Приватне товариство з обмеженою відповідальністю «РЕНЕСКО Б.В.» (Нідерланди), (далі також власник) набув статус єдиного власника корпоративних прав позивача шляхом придбання у 2015 році частки у статутному капіталі позивача у розмірі 100% за договором відступлення (купівлі-продажу) прав та обов`язків єдиного власника б/н від 21.05.2015 у попереднього власника - Компанії з обмеженою відповідальністю «ОРТЕКС ЕНТЕРПРАЙСІС ЛІМІТЕД» (Кіпр) (том 1 а.с.195-211).
Тобто, власник (Приватне товариство з обмеженою відповідальністю «РЕНЕСКО Б.В.») набув корпоративні права позивача у зв`язку із купівлею таких корпоративних прав та фактичною сплатою їх вартості, визначеної зазначеним вище договором, у розмірі 3 550 000,00 доларів США.
В подальшому, на підставі рішення власника №17/06-2020 від 17.06.2020, власником було збільшено статутний капітал позивача на суму 500 000,00 доларів США (том 1 а.с.212-213).
Таке збільшення відбувалося шляхом фактичного внесення коштів 23.06.2020 (дата зарахування коштів на рахунок позивача, про що свідчить банківська виписка від 23.06.2020).
В період з 01.01.2017 по 31.03.2021 позивачем виплачувалися наступні суми дивідендів на користь власника (Приватного товариства з обмеженою відповідальністю «РЕНЕСКО Б.В.»):
1) 04.09.2017 перераховано дивіденди за 2016 рік в сумі 3222685,47 дол. США (82978942,99 грн);
2) 22.03.2018 перераховано дивіденди за 2011-2014 та 2017 роки в сумі 7000000,00 дол. США (183966818,00 грн);
3) 03.04.2018 перераховано дивіденди за 2011-2014 та 2017 роки в сумі 5358575,81 дол. США (140185482,19 грн);
4) 11.07.2019 перераховано дивіденди за 2015 та 2018 роки в сумі 5000000,00 дол. США (128502370,00 грн);
5) 12.07.2019 перераховано дивіденди за 2015 та 2018 роки в сумі 5898570,63 дол. США (152193957,93 грн);
6) 03.07.2020 перераховано дивіденди за 2019 рік в сумі 6057595,23 дол. США (164646044,11 грн) (том 1 а.с.214-238).
Під час розгляду справи в судовому засіданні 01.09.2026 встановлено, що Підприємство з іноземними інвестиціями «ВАЙТЕРРА Україна» змінило назву на Підприємство з іноземними інвестиціями «БУНГЕ ЮКРЕЙН» без зміни організаційно - правової форми.
ДОВОДИ УЧАСНИКІВ СПРАВИ
9. Підставою касаційного оскарження рішення судів першої та апеляційної інстанцій контролюючий орган зазначив неправильне застосування судом норм матеріального права та порушення норм процесуального права, зокрема пункти 3, 4 частини четвертої статті 328 та пункт 1 частини другої статті 353 Кодексу адміністративного судочинства України - якщо відсутній висновок Верховного Суду щодо питання застосування норми права у подібних правовідносинах; суд не дослідив зібрані у справі докази, за умови висновку про обґрунтованість заявлених у касаційній скарзі підстав касаційного оскарження, передбачених пунктами 1-3 частини четвертої статті 328 цього Кодексу.
В частині порушення пункту 3 частини другої статті 328 Кодексу адміністративного судочинства України, в касаційній скарзі відповідач зазначає про відсутність висновку Верховного Суду щодо питання застосування підпункту «і» пункту 3 статті 10 Конвенції між Україною і Королівством Нідерландів про уникнення подвійного оподаткування та попередження податкових ухилень стосовно податків на доходи і майно в редакції до 31.08.2021.
Скаржник зазначає, що суди попередніх інстанцій, відносячи до «інвестиції» придбання у 2015 році існуючих корпоративних прав Підприємства з іноземними інвестиціями «ВАЙТЕРРА Україна», неправильно застосували підпункт «і» пункту 3 статті 10 Конвенції між Україною та Королівством Нідерландів, ігноруючи її контекст «внесено в капітал компанії, що сплачує дивіденди».
Суди ототожнили купівлю вже існуючих корпоративних прав у 2015 році з «внесенням інвестиції в капітал». Це суперечить контексту Конвенції (внесок у капітал компанії, що виплачує дивіденди, а не «перехід права власності» між третіми особами). «Інвестиція» у значенні підпункту «і» пункту 3 статті 10 Конвенції - це внесок до статутного капіталу компанії, що виплачує дивіденди (капіталізація), а не купівля існуючих часток. Конвенція прямо вимагає внесення в капітал, що відрізняє його від відступлення/купівлі частки у третьої особи. Інвестиція має бути внесена до статутного фонду в грошовій формі, у фіксованій сумі 300 000 USD (або еквівалент), і не може формуватися за рахунок внесків попередніх акціонерів; придбання існуючих акцій/часток не дорівнює «внесенню в капітал».
Отже, суди помилково прирівняли договір купівлі-продажу корпоративних прав 2015 року до «інвестиції в капітал», і цим неправильно застосували Конвенцію.
Відповідно до підпункту б) підпункту 14.1.81 пункту 14.1 статті 14 Податкового кодексу України фінансові інвестиції - господарські операції, що передбачають придбання корпоративних прав, цінних паперів, деривативів та/або інших фінансових інструментів. Фінансові інвестиції поділяються на: прямі інвестиції - господарські операції, що передбачають внесення коштів або майна в обмін на корпоративні права, емітовані юридичною особою при їх розміщенні такою особою; портфельні інвестиції - господарські операції, що передбачають купівлю цінних паперів, деривативів та інших фінансових активів за кошти на фондовому ринку або біржовому товарному ринку. 
Податкове законодавство України не відносить придбання вже існуючих корпоративних прав поза фондовим ринком до портфельних інвестицій. Отже, інвестиціями відповідно до Податкового кодексу України є господарські операції, що передбачають внесення коштів або майна в обмін на корпоративні права, емітовані юридичною особою, при їх розміщенні такою особою. 
Крім того, Конвенція (пункт 4 статті 10) передбачає співпрацю компетентних органів і можливість узгодженого тлумачення. Позиція щодо тлумачення пункту 3 статті 10 Конвенції була узгоджена компетентними органами України та Нідерландів, та підтверджена листом Міністерства фінансів Королівства Нідерландів (вхідний номер ДПС України від 12 серпня 2022 року №50631/5), який суди без належних мотивів не взяли до уваги. Відповідно до висновку, зробленого компетентним органом Королівства Нідерландів, придбання існуючих акцій не кваліфікується як інвестиції для застосування пункту 3 статті 10 Конвенції, оскільки це не призводить до зміни капіталу. Однак, якщо компанія купує нові акції, які компанія випускає поверх існуючих акцій, така купівля є інвестицією, як це мається на увазі в статті 10 Конвенції. Тобто наведений лист також підтверджує, що придбання існуючих акцій не є «інвестицією», тоді як внесення додаткового капіталу - так.
Таким чином, застосування нульової ставки за підпунктом «і» пункту 3 статті 10 Конвенції до виплат 2017- 2019 років без доведення саме внесення інвестиції в капітал (а не купівлі часток) є помилковим. При цьому додаткова капіталізація в сумі 500 000 дол. США відбулася лише у 2020 році, тобто після частини спірних виплат, проте суди зазначеного не врахували.
Також контролюючий орган звертає увагу на те, що висновок зроблений в постанові Верховного Суду від 20.03.2023 у справі №340/3834/21, на який посилається суд апеляційної інстанції, не є релевантним до обставин даної справи оскільки Суд зробив висновок, що купівля існуючої частки (без збільшення статутного капіталу) може кваліфікуватися як «інвестиція» для цілей зниженої ставки за Конвенцією з Кіпром, з огляду на дефініції Податкового кодексу України й Закону України «Про режим іноземного інвестування».
Крім того, відповідно до статті 1 Закону України «Про режим іноземного інвестування» іноземні інвестори - суб`єкти, які провадять інвестиційну діяльність на території України. Таким чином, придбання корпоративних прав позивача не може бути розцінено, як інвестиція, оскільки фактично кошти на територію України не потрапили.
Підставою касаційного оскарження додаткової постанови суду апеляційної інстанції контролюючий орган зазначив неправильне застосування судом норм матеріального права та порушення норм процесуального права, зокрема пункт 1 частини четвертої статті 328 Кодексу адміністративного судочинства України, а саме не враховано відповідних висновків, викладених у постановах від 10.06.2021 у справі № 820/479/18 та від 10.09.2021 у справі № 460/2315/19.
Контролюючий орган стверджує, що всупереч висновкам Верховного Суду, суд апеляційної інстанції не врахував доводів щодо відсутності підстав для задоволення заяви про розподіл судових витрат у зв`язку з недоведеністю їх наявності, відсутність підтвердження оплати є підставою для повної відмови у стягненні витрат.
10. Позивач подав відзив на касаційну скаргу контролюючого органу, в якому зазначає, що Підприємство правомірно застосувало нульову ставку податку при виплаті дивідендів, оскільки в розумінні Конвенції власник здійснив інвестиції в статутний капітал позивача шляхом придбання корпоративних прав. Позивач вважає, що власник (резидент Нідерландів) придбав корпоративні права Позивача у попереднього власника шляхом придбання таких прав в обмін на кошти, а отже за положеннями, зокрема підпунку 14.1.81 статті 14 Податкового кодексу України, Закону України «Про режим іноземного інвестування», це слід вважати здійсненням інвестиції. І така інвестиція була здійснена у розмірі, більшому за 300 000 дол. США, як то передбачено вимогами Конвенції.
Також позивач зазначає про обґрунтовані висновки суду першої інстанції в частині відсутності підстав для призначення та проведення перевірки на підставі підпункту 78.1.21 пункту 78.1 статті 78 Податкового кодексу України.
З урахуванням наведеного спірне податкове повідомлення-рішення, на переконання позивача, скасовано правомірно, а рішення судами попередніх інстанцій ухвалені за правильного застосування норм матеріального права, у зв`язку з чим просить залишити касаційну скаргу відповідача без задоволення, а рішення судів першої та апеляційної інстанцій - без змін.
Також вважає правильними та вмотивованими, як рішення суду першої інстанції в частині витрат на правничу допомогу, так і додаткову постанову суду апеляційної інстанції щодо присудження на користь позивача витрат на правничу допомогу.
ПОЗИЦІЯ СУДУ
Оцінка аргументів учасників справи і висновків судів першої і апеляційної інстанцій
11. Відповідно до частини першої статті 341 Кодексу адміністративного судочинства України суд касаційної інстанції переглядає судові рішення в межах доводів та вимог касаційної скарги, які стали підставою для відкриття касаційного провадження, та на підставі встановлених фактичних обставин справи перевіряє правильність застосування судом першої чи апеляційної інстанції норм матеріального і процесуального права.
Перевіривши доводи касаційної скарги, в межах касаційного перегляду, визначених статтею 341 Кодексу адміністративного судочинства України, а також, надаючи оцінку правильності застосування судами першої та апеляційної інстанції в судових рішеннях норм матеріального і процесуального права у спірних правовідносинах, Верховний Суд виходить з наступного.
12. Ключові питання, які слід вирішити при розгляді цієї справи:
1). Чи допущено контролюючим органом порушення вимог законодавства щодо призначення та проведення перевірки на підставі підпункту 78.1.21 пункту 78.1 статті 78 Податкового кодексу України, зокрема і в частині того, чи є лист компетентного органу (Лист Міністерства фінансів Королівства Нідерланди вх. №ДПС України 50631/5 від 12.08.2022) достатньою підставою для призначення перевірки, враховуючи наведену в ньому інформацію;
2). Чи правомірно позивачем застосовано нульову ставку податку на підставі підпункту «і» пункту 3 статті 10 Конвенції між Україною і Королівством Нідерландів про уникнення подвійного оподаткування та попередження податкових ухилень стосовно податків на доходи і майно від 24.10.1995.
13. Щодо призначення та проведення перевірки, колегія суддів зазначає, що суд першої інстанції дійшов висновку, що попередня планова перевірка позивача не має преюдиційного характеру (оскільки не може вважатися такою, що була проведена (є рішення суду, що перевірку проведено у період карантину)) для цілей призначення нової перевірки за підпунктом 78.1.21 Податкового кодексу України (як це визначено Наказом № 39), тобто відсутня така складова підстава, як «після проведення документальної планової перевірки або документальної позапланової перевірки». Відтак, з огляду на відсутність підстав для призначення та проведення перевірки за підпунктом 78.1.21 Податкового кодексу України, проведена у позивача перевірка є протиправною за своїм змістом, а тому вона не може породжувати будь-яких правових наслідків, у тому числі у вигляді оскаржуваного податкового повідомлення-рішення. При цьому суд перейшов до оцінки виявлених під час проведення такої перевірки порушень вимог податкового законодавства.
Однак, на переконання колегії суддів такий висновок суду першої інстанції є помилковим.
Як передбачено підпунктом 78.1.21 пункту 78.1 статті 78 Податкового кодексу України документальна позапланова перевірка здійснюється якщо контролюючим органом після проведення документальної планової перевірки або документальної позапланової перевірки отримано інформацію та/або документи від іноземних державних органів, які стосуються питань, що були охоплені під час попередніх перевірок платника податків та свідчать про порушення платником податків податкового, валютного та іншого законодавства, контроль за яким покладено на контролюючі органи. Така перевірка проводиться виключно щодо питань, що стали підставою для проведення такої перевірки.
Наявність підстав для проведення документальної позапланової перевірки відповідно до положень підпункту 78.1.21 пункту 78.1 статті 78 Податкового кодексу України утворює у сукупності існування наступних обставин: наявний факт проведення документальної планової перевірки або документальної позапланової перевірки; контролюючим органом отримано інформацію та/або документи від іноземних державних органів, які стосуються питань, що були охоплені під час попередніх перевірок платника податків; отримана інформація свідчать про порушення платником податків податкового, валютного та іншого законодавства, контроль за яким покладено на контролюючі органи.
Колегія суддів зазначає, що у спірних правовідносинах наявний юридичний склад для застосування даної підстави для проведення контрольного заходу у спірних правовідносинах. 
Як встановлено судами попередніх інстанцій, одну з обставин, яка зумовлювала наявність підстав для призначення перевірки відповідно до підпункту 78.1.21 пункту 78.1 статті 78 Податкового кодексу України складав факт проведення планової виїзної перевірки позивача, за результатами якої було складено акт від 04.10.2021 № 327/84-00-07-01/23393195. 
Тобто наявний факт проведення планової перевірки позивача у 2021 році.
Аналіз положень підпункту 78.1.21 пункту 78.1 статті 78 Податкового кодексу України свідчить, що підставою для призначення перевірки визначено виключно наявність факту проведення перевірки, а не наслідки (результати) такої перевірки. Тобто наявність факту проведення перевірки після якої отримано інформацію та/або документи від іноземних державних органів, які стосуються питань, що вже були охоплені під час такої попередньої перевірки платника податків і така інформація свідчить про порушення платником податків податкового, валютного та іншого законодавства, є достатніми підставами для призначення перевірки на підставі підпункту 78.1.21 пункту 78.1 статті 78 Податкового кодексу України в незалежності від того, що в подальшому в судовому порядку було скасовано податкове повідомлення - рішення за результатами такої попередньої перевірки з підстав процедурних порушень при проведенні перевірки позивача (проведення перевірки під час дії мораторію, встановленого пунктом 52-2 підрозділу 10 розділу ХХ «Перехідні положення» Податкового кодексу України).
Суд наголошує, що скасування податкових повідомлень-рішень з підстав процедурних порушень при проведенні перевірки не означає, що перевірка взагалі «не була проведена» як фізичний чи процедурний факт, а тому для реалізації положень саме підпункту 78.1.21 пункту 78.1 статті 78 Податкового кодексу України є достатньою підставою факт проведення попередньої перевірки безвідносно наслідків такої перевірки.
14. Щодо Листа Міністерства фінансів Королівства Нідерланди вх. № ДПС України 50631/5 від 12.08.2022.
Відповідно до положень підпункту 19-1.1.32 пункту 19-1.1 статті 19 Податкового кодексу України контролюючі органи, визначені підпунктом 41.1.1 пункту 41.1 статті 41 цього Кодексу, виконують такі функції, зокрема організовують взаємодію та обмін інформацією з державними органами інших держав згідно із законодавством, міжнародними договорами України, здійснюють міжнародне співробітництво у податковій сфері.
Відповідно до розділу I глави III Конвенції про взаємну адміністративну допомогу в податкових справах, ратифікованої Законом України від 17 грудня 2008 року № 677-VI, міжнародних договорів України про уникнення подвійного оподаткування, підпунктів 19-1.1.32 та 19-1.1.37 пункту 19-1.1 статті 19-1 Податкового кодексу України, підпункту 5 пункту 4 Положення про Міністерство фінансів України, затвердженого постановою Кабінету Міністрів України від 20 серпня 2014 року № 375, та з метою забезпечення ефективного обміну податковою інформацією з компетентними органами інших країн щодо правильності застосування податкового законодавства та запобігання ухиленням від сплати податків Міністерством фінансів України видано наказ від 16.04.2022 №118 «Про затвердження Порядку обміну податковою інформацією з компетентними органами іноземних країн» Зареєстровано в Міністерстві юстиції України 06.06.2022 № 606/37942.
Вказаним наказом визначено, що Державна податкова служба України є уповноваженим представником Міністерства фінансів України та компетентним органом України для цілей обміну податковою інформацією відповідно до Конвенції про взаємну адміністративну допомогу в податкових справах, ратифікованої Законом України від 17.12.2008 № 677-VI, та міжнародних договорів України про уникнення подвійного оподаткування.
Таким чином Державна податкова служба України є уповноваженим та компетентним органом України для цілей обміну податковою інформацією відповідно до Конвенції про взаємну адміністративну допомогу в податкових справах, а відповідно є уповноваженим та компетентним органом і у правовідносинах, що регламентовані Конвенцією з Королівством Нідерланди.
Відносно доводів позивача, що вказаний наказ Міністерства фінансів України №118 датований 16.04.2022 в той час як в Листі Міністерства фінансів Королівства Нідерланди вх. № ДПС України 50631/5 від 12.08.2022 мова йде про комунікацію, яка розпочалася ще в липні 2021 року, тобто за рік до дати вказаного наказу. Слід зазначити, що у 2021 році був чинним наказ Міністерства фінансів України від 30.11.2012 № 1247 «Про затвердження Порядку обміну податковою інформацією за спеціальними письмовими запитами з компетентними органами іноземних країн», який регулював аналогічні питання та який втратив чинність з прийняттям саме наказу від 16.04.2022 №118.
Щодо доводів позивача про те, що Лист Міністерства фінансів Королівства Нідерланди вх. № ДПС України 50631/5 від 12.08.2022 мав би бути складений за підписом Міністра фінансів Нідерландів, або його повноважного представника, проте Лист складений за підписом керівника окремого департаменту Міністерства фінансів Нідерландів, а отже не є тим документом, що може підтверджувати досягнення будь-яких домовленостей компетентних органів щодо застосування правил Конвенції, колегія суддів зазначає наступне.
У контексті даної справи Суд вважає, що зазначений Лист слід брати до уваги не як документ, який може підтверджувати досягнення будь - яких домовленостей компетентних органів щодо застосування правил Конвенції, а як документ про обмін податковою інформацією достатній для врахування при прийнятті контролюючим органом рішення про призначення перевірки. 
Враховуючи, що вищенаведеними нормами права, зокрема і Конвенцією з Королівством Нідерланди, передбачено обмін податковою інформацією з компетентними органами інших країн щодо правильності застосування податкового законодавства та запобігання ухилення від сплати податків, враховуючи отриману інформацію від іноземного державного органу (Лист Міністерства фінансів Королівства Нідерланди вх. № ДПС України 50631/5 від 12.08.2022) колегія суддів приходить до висновку про наявність у контролюючого органу підстав для призначення та проведення перевірки на підставі підпункту 78.1.21 пункту 78.1 статті 78 Податкового кодексу України.
Відтак за встановлених у цій справі обставин Суд вважає, що контролюючим органом дотримано приписів податкового законодавства, зокрема підпункту 78.1.21 пункту 78.1 статті 78 Податкового кодексу України, що вказує на правомірність його дій щодо призначення та проведення перевірки Підприємства.
15. Щодо правомірності застосування позивачем нульової ставки податку на підставі підпункту «і» пункту 3 статті 10 Конвенції.
Статтею 9 Конституції України визначено, що чинні міжнародні договори, згода на обов`язковість яких надана Верховною Радою України, є частиною національного законодавства України.
Відповідно до статті 3 Податкового кодексу України податкове законодавство України складається з Конституції України; цього Кодексу; Митного кодексу України та інших законів з питань митної справи у частині регулювання правовідносин, що виникають у зв`язку з оподаткуванням митом операцій з переміщення товарів через митний кордон України (далі - законами з питань митної справи); чинних міжнародних договорів, згода на обов`язковість яких надана Верховною Радою України і якими регулюються питання оподаткування; нормативно-правових актів, прийнятих на підставі та на виконання цього Кодексу та законів з питань митної справи; рішень Верховної Ради Автономної Республіки Крим, органів місцевого самоврядування з питань місцевих податків та зборів, прийнятих за правилами, встановленими цим Кодексом.
Якщо міжнародним договором, згода на обов`язковість якого надана Верховною Радою України, встановлено інші правила, ніж ті, що передбачені цим Кодексом, застосовуються правила міжнародного договору.
Згідно з пунктами 103.1, 103.2 статті 103 Податкового кодексу України застосування правил міжнародного договору України здійснюється шляхом звільнення від оподаткування доходів із джерелом їх походження з України, зменшення ставки податку або шляхом повернення різниці між сплаченою сумою податку і сумою, яку нерезиденту необхідно сплатити відповідно до міжнародного договору України. 
Особа (податковий агент) має право самостійно застосувати звільнення від оподаткування або зменшену ставку податку, передбачену відповідним міжнародним договором України на час виплати доходу нерезиденту, якщо такий нерезидент є бенефіціарним (фактичним) отримувачем (власником) доходу і є резидентом країни, з якою укладено міжнародний договір України. У разі отримання синдикованого фінансового кредиту особа (податковий агент) застосовує ставку податку, передбачену відповідним міжнародним договором України, на дату виплати процентів або інших доходів, отриманих із джерел в Україні, учасникам синдикату кредиторів з урахуванням того, резидентом якої юрисдикції є кожен учасник синдикованого кредиту, та пропорційно до його частки у межах кредитного договору, за умови що він є бенефіціарним (фактичним) отримувачем (власником) доходу, незалежно від того, виплата здійснюється через агента чи напряму. 
Застосування міжнародного договору України в частині звільнення від оподаткування або застосування пониженої ставки податку дозволяється тільки за умови надання нерезидентом особі (податковому агенту) документа, який підтверджує статус податкового резидента згідно з вимогами пункту 103.4 цієї статті.
Підпунктами 141.4.1, 141.4.2 пункту 141.4 статті 141 Податкового кодексу України передбачено, що доходи, отримані нерезидентом із джерелом їх походження з України, оподатковуються в порядку і за ставками, визначеними цією статтею. Для цілей цього пункту такими доходами, зокрема, є дивіденди, які сплачуються резидентом.
Резидент або постійне представництво нерезидента, що здійснюють на користь нерезидента або уповноваженої ним особи (крім постійного представництва нерезидента на території України) будь-яку виплату з доходу з джерелом його походження з України, отриманого таким нерезидентом від провадження господарської діяльності (у тому числі на рахунки нерезидента, що ведуться в національній валюті), утримують податок з таких доходів, зазначених у підпункті 141.4.1 цього пункту, за ставкою в розмірі 15 відсотків (крім доходів, зазначених у підпунктах 141.4.3-141.4.6 та 141.4.11 цього пункту) їх суми та за їх рахунок, який сплачується до бюджету під час такої виплати, якщо інше не передбачено положеннями міжнародних договорів України з країнами резиденції осіб, на користь яких здійснюються виплати, що набрали чинності. 
За визначенням, наведеним у підпункті 14.1.49 пункту 14.1 статті 14 Податкового кодексу України дивіденди - платіж, що здійснюється юридичною особою, у тому числі емітентом корпоративних прав, інвестиційних сертифікатів чи інших цінних паперів на користь власника таких корпоративних прав, інвестиційних сертифікатів та інших цінних паперів, що засвідчують право власності інвестора на частку (пай) у майні (активах) емітента, у зв`язку з розподілом частини його прибутку, розрахованого за правилами бухгалтерського обліку. Для цілей оподаткування до дивідендів прирівнюється також платіж у грошовій формі, що здійснюється юридичною особою на користь її засновника та/або учасника (учасників) у зв`язку з розподілом чистого прибутку (його частини);
Між Урядом України і Урядом Королівства Нідерланди укладена Конвенція про уникнення подвійного оподаткування та попередження податкових ухилень стосовно податків на доходи і майно від 24.10.1995, ратифікованої державою Україна Законом України №332/96-ВР від 12.07.1996 «Про ратифікацію Конвенції між Україною і Королівством Нідерланди про уникнення подвійного оподаткування та попередження податкових ухилень стосовно податків на доходи і майно», положення якої застосовуються до осіб, які є резидентами однієї або обох Договірних Держав.
Відповідно до пункту 2 статі 3 Конвенції при застосуванні цієї Конвенції Договірною Державою будь-який термін, не визначений у ній, матиме те значення, якщо із контексту не випливає інше, яке він має згідно із законодавством цієї Держави стосовно податків, на які поширюється Конвенція.
Пунктом 1 статті 10 Конвенції передбачено, що дивіденди, що сплачуються компанією, яка є резидентом Договірної Держави, резиденту другої Договірної Держави, можуть оподатковуватись у цій другій Державі.
Однак такі дивіденди можуть також оподатковуватись у Договірній Державі, резидентом якої є компанія, що сплачує дивіденди, і відповідно до законодавства цієї Держави, але якщо одержувач є фактичним власником дивідендів, податок, що стягується, не повинен перевищувати: а) 5 відсотків валової суми дивідендів, якщо фактичним власником є компанія (інша ніж партнерство), що володіє щонайменше 20 відсотками капіталу компанії, що сплачує дивіденди; b) 15 відсотків валової суми дивідендів у всіх інших випадках (пункт 2 статті 10 Конвенції).
Відповідно до підпункту «і» пункту 3 статті 10 Конвенції незважаючи на положення пунктів 1 і 2 цієї статті, дивіденди, що сплачуються компанією-резидентом Договірної Держави, компанії-резиденту другої Договірної Держави, будуть оподатковуватись тільки в другій Договірній Державі за умови, якщо резидентом є компанія (інша ніж партнерство): і) яка володіє прямо щонайменше 50 відсотками капіталу компанії, що сплачує дивіденди, і передбачається, що інвестицію в розмірі щонайменше 300.000 доларів США або їх еквівалент у національній валюті Договірної Держави було внесено в капітал компанії, що виплачує дивіденди.
Компетентні органи влади Договірних Держав за взаємною згодою встановлять порядок застосування пунктів 2 та 3 цієї статті (пункт 4 статті 10 Конвенції).
З аналізу наведених норм міжнародного права слідує, що для звільнення дивідендів від оподаткування (застосування нульової ставки) податком на прибуток компанія-отримувач дивідендів (інша ніж партнерство) має: 1) бути резидентом Нідерландів; 2) володіти щонайменше 50 % капіталу компанії, що сплачує дивіденди, та 3) внести в капітал компанії, що виплачує дивіденди, інвестицію в розмірі щонайменше 300.000 доларів США або їх еквівалент у національній валюті.
Тобто компанія-отримувач дивідендів має відповідати всім вимогам, встановлених підпунктом «і» пункту 3 статті 10 Конвенції, в сукупності.
Із змісту акта перевірки та встановлених судами обставин у цій справі слідує, що умови щодо володіння щонайменше 50 % капіталу компанії, що сплачує дивіденди (Підприємства з іноземними інвестиціями «ВАЙТЕРРА Україна») та резиденства Нідерландів були дотримані (власник, резидент Нідерландів, з 2015 року володіє часткою статутного капіталу позивача у розмірі 100%) і це не було спірним.
При цьому спірним є дотримання вимоги щодо внесення в капітал компанії, що виплачує дивіденди, інвестиції в розмірі щонайменше 300.000 доларів США або їх еквівалент у національній валюті.
Суди попередніх інстанцій дійшли висновку, що є достатні підстави вважати, що власник здійснив інвестицію до капіталу позивача у розмірі, що перевищує 300 тис. дол США ще в 2015 році, коли здійснив придбання корпоративних прав позивача. Наведена позиція відповідає визначенню терміну «інвестиція», наведеному підпунктом 14.1.81 пункту 14.1 статті 14 Податкового кодексу України. А тому відповідна кваліфікаційна умова для застосування нульової ставки податку на репатріацію, встановлена Конвенцією, виконується з 2015 року (з дати набуття власником права власності на корпоративні права). Крім того, суди вказали, що власником 23.06.2020 додатково внесено кошти до статутного капіталу позивача у розмірі 500000,00 дол. США.
Колегія суддів вважає такі висновки судів попередніх інстанцій помилковими.
Як правильно вказали суди, Конвенція не містить визначення поняття «інвестування». Поряд з цим пункт 2 статті 3 Конвенції встановлює, що при застосуванні цієї Конвенції Договірною Державою будь-який термін, не визначений у ній, матиме те значення, якщо із контексту не випливає інше, яке він має згідно із законодавством цієї Держави стосовно податків, на які поширюється Конвенція. 
Керуючись статтею 5 Податкового кодексу України, колегія суддів вважає застосовними до спірних правовідносин наступні поняття, приведені у Податковому кодексі України.
Відповідно до підпункту 14.1.81 пункту 14.1 статті 14 Податкового кодексу України інвестиції - - господарські операції, які передбачають придбання основних засобів, нематеріальних активів, корпоративних прав та/або цінних паперів в обмін на кошти або майно. Інвестиції поділяються на:
а) капітальні інвестиції - господарські операції, що передбачають придбання будинків, споруд, інших об`єктів нерухомої власності, інших основних засобів і нематеріальних активів, що підлягають амортизації відповідно до норм цього Кодексу;
б) фінансові інвестиції - господарські операції, що передбачають придбання корпоративних прав, цінних паперів, деривативів та/або інших фінансових інструментів. Фінансові інвестиції поділяються на:
прямі інвестиції - господарські операції, що передбачають внесення коштів або майна в обмін на корпоративні права, емітовані юридичною особою при їх розміщенні такою особою;
портфельні інвестиції - господарські операції, що передбачають купівлю цінних паперів, деривативів та інших фінансових активів за кошти на фондовому ринку або біржовому товарному ринку;
в) реінвестиції - господарські операції, що передбачають здійснення капітальних або фінансових інвестицій за рахунок прибутку, отриманого від інвестиційних операцій.
За визначенням, наведеним у підпункті 14.1.90 пункту 14.1 статті 14 Податкового кодексу України, корпоративні права - права особи, частка якої визначається у статутному капіталі (майні) господарської організації, що включають правомочності на участь цієї особи в управлінні господарською організацією, отримання певної частки прибутку (дивідендів) даної організації та активів у разі ліквідації останньої відповідно до закону, а також інші правомочності, передбачені законом та статутними документами.
З аналізу наведеного свідчить, що Податковий кодекс України під «інвестицією» розуміє, серед іншого, господарську операцію із придбання корпоративних прав, зокрема, в обмін на кошти.
Особливості режиму іноземного інвестування на території України, виходячи з цілей, принципів і положень законодавства України, визначені Законом України «Про режим іноземного інвестування» від 19.03.1996 №93/96-ВР (далі - Закон №93/96-ВР).
Відповідно до пункту 2 статті 1 Закону №93/96-ВР іноземні інвестиції - цінності, що вкладаються іноземними інвесторами в об`єкти інвестиційної діяльності відповідно до законодавства України з метою отримання прибутку або досягнення соціального ефекту.
Іноземні інвестиції можуть здійснюватися у вигляді акцій, облігацій, інших цінних паперів, а також корпоративних прав (прав власності на частку (пай) у статутному капіталі юридичної особи, створеної відповідно до законодавства України або законодавства інших країн), виражених у конвертованій валюті (абзац п`ятий статті 2 Закону №93/96-ВР). 
Статтею 3 вказаного Закону встановлено, що іноземні інвестиції можуть здійснюватися у таких формах: часткової участі у підприємствах, що створюються спільно з українськими юридичними і фізичними особами, або придбання частки діючих підприємств; створення підприємств, що повністю належать іноземним інвесторам, філій та інших відокремлених підрозділів іноземних юридичних осіб або придбання у власність діючих підприємств повністю; придбання не забороненого законами України нерухомого чи рухомого майна, включаючи будинки, квартири, приміщення, обладнання, транспортні засоби та інші об`єкти власності, шляхом прямого одержання майна та майнових комплексів або у вигляді акцій, облігацій та інших цінних паперів; придбання самостійно чи за участю українських юридичних або фізичних осіб прав на користування землею та використання природних ресурсів на території України; придбання інших майнових прав; господарської (підприємницької) діяльності на основі угод про розподіл продукції; в інших формах, які не заборонені законами України, в тому числі без створення юридичної особи на підставі договорів із суб`єктами господарської діяльності України.
Хоча суди попередніх інстанцій правильно зазначили, що і Податковий кодекс України і Закон №93/96-ВР придбання корпоративних прав відносять до інвестування, однак не звернули увагу на ключову вимогу підпункту «і» пункту 3 статті 10 Конвенції, а саме, що інвестицію в розмірі щонайменше 300.000 доларів США або їх еквівалент у національній валюті Договірної Держави має бути внесено в капітал компанії, що виплачує дивіденди». Тобто має бути не просто «інвестиція», а така інвестиція, яка має бути внесена саме в капітал компанії.
Капітал компанії - це сукупність усіх грошових, матеріальних та нематеріальних ресурсів, які інвестуються в діяльність підприємства задля отримання прибутку. 
Внесення в капітал компанії - це передача засновниками (учасниками, акціонерами) або новими інвесторами грошових коштів, майна чи інших цінностей у власність підприємства для забезпечення його діяльності. Натомість особа, яка здійснює такий внесок, отримує частку в бізнесі (корпоративні права), право на участь в управлінні компанією та право на отримання частини прибутку у вигляді дивідендів. 
Підпунктом «і» пункту 3 статті 10 Конвенції, встановлено вимогу саме щодо прямої інвестиції безпосередньо в компанію. Тобто така інвестиція (кошти, майно) перераховуються безпосередньо на банківський чи балансовий рахунок компанії, в результаті чого така компанія реально отримує нові активи, а її статутний або додатковий капітал збільшується. 
Натомість придбання частки у статутному капіталі за договором відступлення (купівлі-продажу) прав та обов`язків у попереднього власника - Компанії з обмеженою відповідальністю «ОРТЕКС ЕНТЕРПРАЙСІС ЛІМІТЕД» (Кіпр) не є внесенням інвестиції в капітал компанії, оскільки фактично компанія (позивач) не отримала жодних додаткових грошових коштів чи майна на свій баланс для ведення своєї господарської діяльності, адже кошти за договором відступлення (купівлі-продажу) були сплачені на користь продавця (попереднього учасника), а не самого Підприємства, що не призвело до збільшення її капіталу.
Тобто, у спірних правовідносинах компанія, яку придбали, тобто позивач, не отримав жодної інвестиції (коштів, майна), у її бухгалтерському балансі загальний обсяг капіталу (статутного чи додаткового) залишився незмінним, а кошти у розмірі 3 550 000,00 дол. США сплачені за договором відступлення (купівлі-продажу) отримав продавець (Компанія з обмеженою відповідальністю «ОРТЕКС ЕНТЕРПРАЙСІС ЛІМІТЕД» (Кіпр)).
З урахуванням наведеного, колегія суддів приходить до висновку, що з метою застосування підпункту «і» пункту 3 статті 10 Конвенції (нульова ставка податку) інвестиція має бути внесена безпосередньо в капітал компанії (наприклад, але не виключно, в статутний капітал в грошовій чи іншій формі) у сумі не менше 300 000 USD (або еквівалент).
Іншими словами капітал компанії, що виплачує дивіденди, має бути збільшений за рахунок інвестиції, щоб претендувати на нульову ставку.
Тобто, укладення між Приватним товариством з обмеженою відповідальністю «РЕНЕСКО Б.В.» (Нідерланди) та Компанією з обмеженою відповідальністю «ОРТЕКС ЕНТЕРПРАЙСІС ЛІМІТЕД» (Республіка Кіпр) договору відступлення (купівлі-продажу) прав та обов`язків єдиного власника від 21.05.2015 року б/н не може вважатися внесенням інвестиції в розумінні Конвенції.
Таким чином, колегія суддів погоджується з доводами контролюючого органу, що суди попередніх інстанцій помилково прирівняли договір відступлення (купівлі-продажу) корпоративних прав 2015 року до «інвестиції в капітал», і цим неправильно застосували Конвенцію.
13. Колегія суддів також зазначає, що висновки Верховного Суду наведені в постанові від 20.03.2023 у справі №340/3834/21, на які посилається суд апеляційної інстанції, не є релевантними до обставин даної справи.
Висновок, що купівля існуючої частки (без збільшення статутного капіталу) може кваліфікуватися як «інвестиція» для цілей зниженої ставки оподаткування сформовано Верховним Судом за Конвенцією з Кіпром, де передбачено умовою для застосування зниженої ставки податку інвестицію «в придбання акцій чи інших прав компанії в еквіваленті не менше 100000 євро», натомість за обставинами цієї справи застосуванню підлягала Конвенція з Нідерландами, де у підпункті «і» пункту 3 статті 10 передбачено інвестицію, яку має бути внесена «в капітал компанії», що виплачує дивіденди.
15. З огляду на те, що суди першої та апеляційної інстанцій допустили порушення норм матеріального та процесуального права, яке призвело до ухвалення незаконних рішень, по суті спірних правовідносин, які підлягають скасуванню, відповідно підлягає скасуванню і додаткова постанова суду апеляційної інстанції щодо стягнення на користь позивача витрат на професійну правничу допомогу.
Висновки за результатами розгляду касаційної скарги
16. Відповідно до пункту 3 частини першої статті 349 Кодексу адміністративного судочинства України суд касаційної інстанції за наслідками розгляду касаційної скарги має право скасувати судові рішення судів першої та (або) апеляційної інстанцій повністю або частково і ухвалити нове рішення у відповідній частині або змінити рішення, не передаючи справи на новий розгляд.
Згідно з частиною першою статті 351 Кодексу адміністративного судочинства України суд касаційної інстанції скасовує судове рішення повністю або частково і ухвалює нове рішення у відповідній частині або змінює його, якщо таке судове рішення, переглянуте в передбачених статтею 341 цього Кодексу межах, ухвалено з неправильним застосуванням норм матеріального права або порушенням норм процесуального права.
Порушення норм процесуального права може бути підставою для скасування або зміни рішення лише за умови, якщо це порушення призвело до ухвалення незаконного рішення (частина друга статті 351 Кодексу адміністративного судочинства України). Неправильним застосуванням норм матеріального права вважається: неправильне тлумачення закону або застосування закону, який не підлягає застосуванню, або незастосування закону, який підлягав застосуванню (частина третя статті 351 Кодексу адміністративного судочинства України).
17. Переглянувши судові рішення в межах касаційної скарги, перевіривши повноту встановлення фактичних обставин справи та правильність застосування норм матеріального права, Верховний Суд у складі колегії суддів Касаційного адміністративного суду, враховуючи норми законодавства, що регулюють спірні правовідносини, дійшов висновку, що при ухваленні оскаржуваних судових рішень, суди першої та апеляційної інстанцій допустили порушення норм матеріального та процесуального права, яке призвело до ухвалення незаконних рішень, а тому касаційна скарга Південного міжрегіонального управління ДПС по роботі з великими платниками податків, утвореного на правах відокремленого підрозділу ДПС України на рішення Київського окружного адміністративного суду від 10.07.2024 та постанову Шостого апеляційного адміністративного суду від 27.08.2025 підлягає задоволенню.
Керуючись статтями 195, 341, 344, 349, 351, 355, 356, 359 Кодексу адміністративного судочинства України, Суд, 
П О С Т А Н О В И В:
Касаційні скарги Південного міжрегіонального управління ДПС по роботі з великими платниками податків, утвореного на правах відокремленого підрозділу ДПС України задовольнити.
Рішення Київського окружного адміністративного суду від 10.07.2024 та постанову Шостого апеляційного адміністративного суду від 27.08.2025 в частині задоволених вимог про визнання протиправним та скасування податкового повідомлення-рішення від 17.05.2023 № 132/34-00-23/23393195 у справі №320/28565/23 - скасувати та в цій частині ухвалити нове рішення про відмову у задоволенні позовних вимог Підприємства з іноземними інвестиціями «БУНГЕ ЮКРЕЙН».
В решті рішення Київського окружного адміністративного суду від 10.07.2024 та постанову Шостого апеляційного адміністративного суду від 27.08.2025 у справі №320/28565/23 залишити без змін.
Додаткову постанову Шостого апеляційного адміністративного суду від 02.10.2025 у справі №320/28565/23 скасувати.
Постанова набирає законної сили з дати її прийняття, є остаточною і оскарженню не підлягає.
Постанову в повному обсязі складено 07.09.2026.

...........................

...........................

...........................

І.Я.Олендер
І.А. Гончарова 
 Р.Ф. Ханова ,
Судді Верховного Суду