П`ЯТИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ АДМІНІСТРАТИВНИЙ СУД
^————————————————————————
П О С Т А Н О В А
І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

01 вересня 2026 р. | м. Одеса | Справа № 400/1906/26

П`ятий апеляційний адміністративний суд у складі колегії суддів:
головуючого судді – Коваля М.П.,
суддів – Джабурія О.В,
– Вербицької Н.В.,
розглянувши у порядку письмового провадження в місті Одесі адміністративну справу за апеляційною скаргою Головного управління Пенсійного фонду України в Дніпропетровській області на рішення Миколаївського окружного адміністративного суду від 22 червня 2026 року, прийняте у складі суду судді Ярощука В.Г. в місті Миколаїв, по справі за адміністративним позовом ОСОБА_1 до Головного управління Пенсійного фонду України в Дніпропетровській області про визнання протиправним та скасування рішення від 27.08.2025 року № 142850003610; визнання бездіяльності протиправною та зобов`язання вчинити певні дії, -

В С Т А Н О В И В:

У лютому 2026 року до Миколаївського окружного адміністративного суду надійшла позовна заява ОСОБА_1 до Головного управління Пенсійного фонду України в Дніпропетровській області, в якому позивач просить суд: 
визнати бездіяльність Головного управління Пенсійного фонду України в Дніпропетровській області щодо не зарахування ОСОБА_1 , РНОКПП НОМЕР_1 , періоду роботи з 02.06.1999 по 14.06.2013 - протиправною. Зобов`язати Головне управління Пенсійного фонду України в Дніпропетровській області, ЄДРПОУ 21910427, зарахувати мені ОСОБА_1 , РНОКПП НОМЕР_1 , до страхового стажу період роботи з 02.06.1999 по 14.06.2013;
визнати протиправним та скасувати рішення про відмову у призначені пенсії від 27.08.2025 року №142850003610, прийняте Головним управлінням Пенсійного фонду України в Дніпропетровській області. Зобов`язати Головне управління Пенсійного фонду України в Дніпропетровській області, ЄДРПОУ 21910427, прийняти рішення про призначення ОСОБА_1 , РНОКПП НОМЕР_1 , пенсію за віком з дати досягнення мною пенсійного віку 60 років, а саме з 16.09.2025.
Рішенням Миколаївського окружного адміністративного суду від 22 червня 2026 року адміністративний позов ОСОБА_1 було задоволено частково. Визнано протиправною відмову Головного управління Пенсійного фонду України в Дніпропетровській області у зарахуванні ОСОБА_1 , РНОКПП НОМЕР_1 , періоду роботи з 02.06.1999 по 14.06.2013 – протиправною. Зобов`язано Головне управління Пенсійного фонду України в Дніпропетровській області, ЄДРПОУ 21910427, зарахувати ОСОБА_1 , РНОКПП НОМЕР_1 , до страхового стажу період роботи з 02.06.1999 по 14.06.2013. Визнано протиправним та скасувати рішення від 27.08.2025 року №142850003610, прийняте Головним управлінням Пенсійного фонду України в Дніпропетровській області. Зобов`язано Головне управління Пенсійного фонду України в Дніпропетровській області, ЄДРПОУ 21910427 повторно розглянути заяву ОСОБА_1 від 20.08.2025 про призначення пенсії за віком. В задоволенні решти позовних вимог відмовлено. 
Не погоджуючись із вказаним рішенням суду першої інстанції в частині задоволених позовних вимог, Головне управління Пенсійного фонду України в Дніпропетровській області звернулося до П`ятого апеляційного адміністративного суду з апеляційною скаргою, в якій посилається на те, що оскаржуване рішення винесено з порушенням норм матеріального та процесуального права, тому просить скасувати оскаржуване рішення та винести нове рішення, яким відмовити у задоволенні позовних вимог в повному обсязі.
Апеляційна скарга обґрунтована тим, що оскільки з 19.06.2023 для України припинено дію Угоди про гарантії прав громадян держав-учасниць Співдружності Незалежних Держав у галузі пенсійного забезпечення від 13.03.1992 та згідно із Законом України «Про зупинення дії та вихід з Конвенції про правову допомогу і правові відносини у цивільних, сімейних та кримінальних справах та Протоколу до Конвенції про правову допомогу і правові відносини у цивільних, сімейних та кримінальних справах від 22.01.1993» від 01.12.2022 № 2783-IX зупинено дію Мінської конвенції у відносинах з російською федерацією, у зв`язку з чим обчислення страхового стажу за період роботи з 02.06.1999 по 14.06.2013 на території держави-агресора має здійснюватися виключно за наявності відповідних двосторонніх міжнародних договорів України відповідно до статей 5, 9, 24, 24-1 та 26 Закону України «Про загальнообов`язкове державне пенсійне страхування» від 09.07.2003 № 1058-IV та Порядку подання та оформлення документів для призначення (перерахунку) пенсій відповідно до Закону України «Про загальнообов`язкове державне пенсійне страхування», затвердженого постановою правління Пенсійного фонду України від 25.11.2005 № 22-1, а отже, відповідач діяв на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені частиною другою статті 19 Конституції України.
Дана справа розглянута в порядку письмового провадження відповідно до приписів ст. 311 КАС України.
Розглянувши доводи апеляційної скарги, перевіривши матеріали справи та дослідивши докази, проаналізувавши на підставі встановлених фактичних обставин справи правильність застосування судом першої інстанції норм законодавства, колегія суддів вважає, що апеляційну скаргу слід залишити без задоволення, а рішення суду першої інстанції без змін з огляду на таке.
Як вбачається з матеріалів справи та встановлено судом першої інстанції, 20.08.2025 позивач звернувся з особистою заявою щодо призначення пенсії за віком.
З урахуванням Порядку подання та оформлення документів для призначення (перерахунку) пенсій відповідно до Закону України "Про загальнообов`язкове державне пенсійне страхування", затвердженого постановою Правління Пенсійного фонду України від 25.11.2005 р. № 22-1 (далі Порядок № 22-1), органом, що приймав рішення за заявою позивача, визначено відповідача.
Розглянувши подані заявником документи відповідач 27.08.2025 прийняв рішення № 1428500003610 ро відмову в призначенні пенсії.
За наслідками розгляду заяви від 20.08.2025 до страхового стажу не зараховано:
- період роботи в російській федерації з 02.06.1999 по 14.06.2013, оскільки з 01.01.2023 російська федерація припинила участь в Угоді про гарантії прав громадян держав-учасниць Співдружності Незалежних Держав у галузі пенсійного забезпечення від 13.03.1992.
Позивач не погодився з відмовою у призначенні пенсії, що стало підставою для звернення до суду. 
Задовольняючи позовні вимоги частково, суд першої інстанції виходив з того, що запиписи у трудовій книжці позивача серії НОМЕР_2 внесені у хронологічному порядку із дотриманням вимог статті 62 Закону України «Про пенсійне забезпечення» від 05.11.1991 № 1788-XII та Порядку підтвердження наявного трудового стажу для призначення пенсій за відсутності трудової книжки або відповідних записів у ній, затвердженого постановою Кабінету Міністрів України від 12.08.1993 № 637, а тому період роботи з 02.06.1999 по 14.06.2013 підлягає зарахуванню до страхового стажу відповідно до статей 8, 24 Закону України «Про загальнообов`язкове державне пенсійне страхування» від 09.07.2003 № 1058-IV, оскільки денонсація Угоди про гарантії прав громадян держав-учасниць Співдружності Незалежних Держав у галузі пенсійного забезпечення від 13.03.1992 згідно з постановою Кабінету Міністрів України від 29.11.2022 № 1328 та припинення участі в ній російської федерації з 01.01.2023 не позбавляють позивача пенсійних прав, що виникли під час дії цієї Угоди в силу пункту 2 її статті 13, статті 19 Закону України «Про міжнародні договори України» та статті 17 Закону України «Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини». Водночас, у задоволенні вимоги про зобов`язання безпосередньо призначити пенсію позивачу суд першої інстанції відмовив на підставі частини четвертої статті 245 КАС України для запобігання втручанню в дискреційні повноваження відповідача, обравши належним способом захисту зобов`язання повторно розглянути заяву від 20.08.2025 з урахуванням наданої судом правової оцінки.
Вирішуючи дану справу в апеляційній інстанції, колегія суддів виходить з наступного.
За приписами ч. 2 ст. 19 Конституції України визначено, що органи державної влади та органи місцевого самоврядування, їх посадові особи зобов`язані діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України.
Статтею 46 Конституції України передбачено, що громадяни мають право на соціальний захист, що включає право на забезпечення їх у разі повної, часткової або тимчасової втрати працездатності, втрати годувальника, безробіття з незалежних від них обставин, а також у старості та в інших випадках, передбачених законом.
Це право гарантується загальнообов`язковим державним соціальним страхуванням за рахунок страхових внесків громадян, підприємств, установ і організацій, а також бюджетних та інших джерел соціального забезпечення; створенням мережі державних, комунальних, приватних закладів для догляду за непрацездатними.
Спірні правовідносини регулюються Законом України «Про загальнообов`язкове державне пенсійне страхування» № 1058-IV від 09 липня 2003 року, Законом України «Про пенсійне забезпечення», Порядком подання та оформлення документів для призначення (перерахунку) пенсій відповідно до Закону України "Про загальнообов`язкове державне пенсійне страхування", затвердженого Постановою правління Пенсійного фонду України № 22-1 від 25.11.2005 року.
Відповідно до пп. 1.8., 1.9. Порядку подання та оформлення документів для призначення (перерахунку) пенсій відповідно до Закону України "Про загальнообов`язкове державне пенсійне страхування", затвердженого Постановою правління Пенсійного фонду України № 22-1 від 25.11.2005 року (далі Порядок № 22-1), звернення за призначенням пенсії може здійснюватися в будь-який час після виникнення права на пенсію або не раніше ніж за місяць до досягнення пенсійного віку. Днем звернення за призначенням пенсії вважається день прийняття органом, що призначає пенсію, відповідної заяви.
Відповідно до пункту 1 частини першої статті 8 Закону № 1058-IV право на отримання пенсій та соціальних послуг із солідарної системи мають громадяни України, які застраховані згідно із цим Законом та досягли встановленого цим Законом пенсійного віку чи визнані особами з інвалідністю в установленому законодавством порядку і мають необхідний для призначення відповідного виду пенсії страховий стаж, а в разі смерті цих осіб – члени їхніх сімей, зазначені у статті 36 цього Закону, та інші особи, передбачені цим Законом.
Так, відповідно до приписів статті 24 Закону № 1058-IV страховий стаж - період (строк), протягом якого особа підлягає загальнообов`язковому державному пенсійному страхуванню та за який щомісяця сплачені страхові внески в сумі не меншій, ніж мінімальний страховий внесок.
Страховий стаж обчислюється територіальними органами Пенсійного фонду відповідно до вимог цього Закону за даними, що містяться в системі персоніфікованого обліку, а за періоди до впровадження системи персоніфікованого обліку - на підставі документів та в порядку, визначеному законодавством, що діяло до набрання чинності цим Законом.
Періоди трудової діяльності та інші періоди, що враховувалися до стажу роботи для призначення пенсії до набрання чинності цим Законом, зараховуються до страхового стажу в порядку і на умовах, передбачених законодавством, що діяло раніше, крім випадків, передбачених цим Законом.
Згідно з абзацом першим пункту 1 розділу ХV «Прикінцеві положення» Закону № 1058-IV цей Закон набирав чинності з 01.01.2004, а страховий стаж за період до 01.01.2004 обчислюється на підставі документів і в порядку, визначених законодавством, що діяло до набрання чинності Законом № 1058-IV, тобто Закону України «Про пенсійне забезпечення».
Отже, на підставі вищевикладеного, колегія суддів зазначає, що періоди роботи позивача до 31.12.2003 можуть бути зараховані до страхового стажу лише на підставі документів і в порядку, визначених Законом України «Про пенсійне забезпечення».
Необхідно зазначити, що до 01 січня 2004 року порядок підтвердження стажу роботи був визначений статтею 62 Закону України "Про пенсійне забезпечення" № 1788-XII від 05 листопада 1991 року (далі - Закон № 1788-XII).
Відповідно до статті 62 Закону №1788-XII основним документом, що підтверджує стаж роботи, є трудова книжка. Порядок підтвердження наявного трудового стажу при відсутності трудової книжки або відповідних записів у ній встановлюється Кабінетом Міністрів України.
Постановою Кабінету Міністрів України від 12 серпня 1993 року №637 затверджений Порядок підтвердження наявного трудового стажу для призначення пенсій за відсутності трудової книжки або відповідних записів у ній затверджений (далі - Порядок №637).
Відповідно до ч.3 Постанови №637 за відсутності трудової книжки, а також у випадках, коли в трудовій книжці відсутні необхідні записи або містяться неправильні чи неточні записи про періоди роботи, для підтвердження стажу роботи приймаються дані, наявні в реєстрі застрахованих осіб Державного реєстру загальнообов`язкового державного соціального страхування, а також виписки або довідки, складені на основі даних, наявних в інформаційних (автоматизованих) та/або інформаційно-комунікаційних системах підприємств, установ, організацій, довідки, виписки із наказів, особові рахунки і відомості на видачу заробітної плати, посвідчення, характеристики, письмові трудові договори і угоди з відмітками про їх виконання та інші документи, які містять відомості про періоди роботи.
Отже, основним документом, що підтверджує стаж роботи є трудова книжка, відомості якої підлягають врахуванню при визначенні стажу роботи особи.
В контексті цього колегія суддів зазначає, що згідно з копією трудової книжки ОСОБА_1 серії НОМЕР_2 , у період з 02.06.1999 по 14.06.2013 він працював у ВАТ Будівельно-проєктна фірма «Термит». Записи про трудову діяльність внесені у хронологічному порядку із дотриманням вимог статті 62 Закону № 1788-XII та Порядку підтвердження наявного трудового стажу для призначення пенсій за відсутності трудової книжки або відповідних записів у ній, затвердженого постановою Кабінету Міністрів України від 12.08.1993 № 637.
Щодо доводів апеляційної скарги про неможливість врахування стажу, набутого позивачем на території російської федерації у зв`язку з припиненням дії міжнародних договорів, колегія суддів зазначає таке.
Спірний період роботи позивача з 02.06.1999 по 14.06.2013 мав місце під час дії Угоди про гарантії прав громадян держав-учасниць Співдружності Незалежних Держав у галузі пенсійного забезпечення від 13.03.1992 (далі — Угода від 13.03.1992).
Згідно зі статтею 1 Угоди про гарантії прав громадян держав-учасниць Співдружності Незалежних Держав у галузі пенсійного забезпечення від 13.03.1992, пенсійне забезпечення громадян держав-учасниць даної угоди та членів їх сімей здійснюється за законодавством держави, на території якої вони проживають.
Згідно з нормами цих Угод, стаж, набутий на території будь-якої з держав-учасниць Угоди, враховується при встановленні права на пенсію і її обчисленні. При цьому, обчислення стажу здійснюється згідно з законодавством Сторони, на території якої відбувалася трудова діяльність, а пенсійне забезпечення громадян держав-учасниць проводиться по законодавству держави, на території якого вони проживають.
Постановою Кабінету Міністрів України від 29.11.2022 №1328 «Про вихід з Угоди про гарантії прав громадян держав-учасниць Співдружності Незалежних Держав у галузі пенсійного забезпечення» (далі – Постанова №1328) ухвалено про вихід з Угоди про гарантії прав громадян-учасниць Співдружності Незалежних Держав у галузі пенсійного забезпечення, вчиненої 13.03.1992.
Водночас, оскільки вказана постанова набрала чинності 02.12.2022 року, натомість у період роботи позивача вказана Угода була чинною та передбачала право на пенсію громадянам держав - учасниць Угоди з врахуванням трудового стажу, набутого на території будь-якої з цих держав.
Аналогічні правові висновки були відображені у постановах КАС ВС від 23.01.2018 у справі № 583/392/17, від 30.10.2018 у справі №234/3038/17 та від 11.12.2018 у справі №360/1628/17.
До того ж, відповідно до частини першої статті 58 Конституції України закони та інші нормативно-правові акти не мають зворотної дії в часі, крім випадків, коли вони пом`якшують або скасовують відповідальність особи.
Згідно з пунктом «b» частини першої статті 70 Віденської конвенції про право міжнародних договорів від 23.05.1969 припинення договору не впливає на права, зобов`язання або юридичне становище учасників, які виникли в результаті виконання договору до його припинення. Аналогічні приписи щодо незворотності дії норм містяться у статті 19 Закону України «Про міжнародні договори України».
Враховуючи, що спірний період роботи позивача набутий під час дії Угоди від 13.03.1992 та задовго до її денонсації, право ОСОБА_1 на врахування цього періоду до страхового стажу підлягає захисту на підставі статті 1 Першого протоколу до Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод та статті 17 Закону України «Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини».
Крім того, колегія суддів зазначає, що за загальним правилом, неможливість державного органу здійснити перевірку відомостей, зазначених у документах позивача, у зв`язку з обставинами, що не залежать від самої особи, не може бути підставою для відмови у реалізації права на соціальний захист. Оскільки позивачем надано оригінали (копії) трудової книжки, яка є основними документами, що підтверджують стаж згідно з Порядком № 637, тягар доведення недостовірності цих відомостей покладається саме на органи Пенсійного фонду України.
Європейський суд з прав людини у своїх численних рішеннях сформував сталу практику оцінки ефективності засобу юридичного захисту. Засіб юридичного захисту, якого вимагає стаття 13, має бути «ефективним» як з практичної, так і з правової точки зору, тобто таким, що запобігає стверджуваному порушенню чи його повторенню в подальшому, або забезпечує адекватне відшкодування за те чи інше порушення, яке вже відбулося. Навіть якщо якийсь окремий засіб юридичного захисту сам по собі не задовольняє вимоги статті 13, задоволення її вимог може забезпечуватися за допомогою сукупності засобів юридичного захисту, передбачених національним законодавством (рішення у справі «Юрій Миколайович Іванов проти України», №40450/04, пункт 64).
Засіб юридичного захисту має бути «ефективним» в теорії права та на практиці, зокрема, в тому сенсі, що можливість його використання не може бути невиправдано ускладнена діями або бездіяльністю органів влади держави-відповідача (рішення у справі «Аксой проти Туреччини» (Aksoy v. Turkey), №21987/93, пункт 95).
Конституційний Суд України у рішенні від 30 січня 2003 року № 3-рп/2003 підкреслив, що правосуддя за своєю суттю визнається таким лише за умови, що воно відповідає вимогам справедливості і забезпечує ефективне поновлення в правах. Право на ефективний засіб захисту закріплено також у Міжнародному пакті про громадянські та політичні права (стаття 2) і в Конвенції про захист прав людини та основних свобод (стаття 13).
На підставі вищевикладеного, оскільки позивачем надано оригінал трудової книжки, записи в якій є чіткими та засвідченими, колегія суддів погоджується з висновками суду першої інстанції про те, що відповідач протиправно відмовив у зарахуванні періоду роботи з 02.06.1999 по 14.06.2013 до страхового стажу.
З огляду на викладене, суд першої інстанції дійшов правомірного висновку про скасування рішення Головного управління Пенсійного фонду України в Дніпропетровській області від 27.08.2025 № 142850003610 та обрав належний спосіб захисту порушеного права шляхом зобов`язання відповідача повторно розглянути заяву позивача від 20.08.2025 з урахуванням наданої судом правової оцінки, що відповідає вимогам частини четвертої статті 245 КАС України та запобігає втручанню в дискреційні повноваження суб`єкта владних повноважень.
За таких обставин, доводи апеляційної скарги не знайшли свого підтвердження, спростовуються матеріалами справи та не дають підстав вважати, що при прийнятті оскаржуваного рішення, судом першої інстанції було порушено норми матеріального права. Суд правильно та повно з`ясував усі обставини справи та надав їм юридичну оцінку, відповідно до норм матеріального та процесуального права.
Згідно з пунктом першим частини першої статті 315 КАС України за наслідками розгляду апеляційної скарги на судове рішення суду першої інстанції суд апеляційної інстанції має право залишити апеляційну скаргу без задоволення, а судове рішення - без змін.
Відповідно до статті 316 КАС України суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а рішення або ухвалу суду - без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції правильно встановив обставини справи та ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.
Відтак, апеляційна скарга відповідача задоволенню не підлягає.

Керуючись статтями 292, 308, 311, 315, 316, 321, 322, 325, 328, 329 КАС України, апеляційний суд, -

П О С Т А Н О В И В:

Апеляційну скаргу Головного управління Пенсійного фонду України в Дніпропетровській області на рішення Миколаївського окружного адміністративного суду від 22 червня 2026 року – залишити без задоволення. 
Рішення Миколаївського окружного адміністративного суду від 22 червня 2026 року по справі за адміністративним позовом ОСОБА_1 до Головного управління Пенсійного фонду України в Дніпропетровській області про визнання протиправним та скасування рішення від 27.08.2025 року № 142850003610; визнання бездіяльності протиправною та зобов`язання вчинити певні дії – залишити без змін.
Постанова суду апеляційної інстанції набирає законної сили з дати її прийняття та може бути оскаржена у касаційному порядку протягом тридцяти днів з дня складення повного судового рішення до Верховного Суду.

Головуючий суддя: М. П. Коваль

Суддя: О.В. Джабурія

Суддя: Н.В. Вербицька