ПОСТАНОВА
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

23 липня 2026 року 
м. Київ

справа № 200/2681/21-а
провадження №К/990/2552/22

Верховний Суд у складі колегії суддів Касаційного адміністративного суду: 
судді-доповідача - Жука А.В., 
суддів: Мельник-Томенко Ж.М., Уханенка С.А., 
розглянувши в порядку письмового провадження справу №200/2681/21-а за позовом ОСОБА_1 до Офісу Генерального прокурора, Четвертої кадрової комісії, Спеціалізованої прокуратури у військовій та оборонній сфері об`єднаних сил про визнання протиправним та скасування рішення, наказу про звільнення, поновлення на займаній посаді, стягнення середнього заробітку за весь час вимушеного прогулу, провадження у якій відкрито 
за касаційною скаргою ОСОБА_1 на постанову Першого апеляційного адміністративного суду від 13 грудня 2021 року (колегія суддів у складі судді-доповідача Компанієць І.Д., суддів - Блохіна А.А., Казначеєва Е.Г.),
УСТАНОВИВ:
І. Історія справи
1. ОСОБА_1 звернувся до суду з позовом до Офісу Генерального прокурора, Четвертої кадрової комісії, Спеціалізованої прокуратури у військовій та оборонній сфері об`єднаних сил, у якому просив:
- визнати протиправним та скасувати Рішення №62 Четвертої кадрової комісії обласних прокуратур з атестації прокурорів місцевих прокуратур, військових прокуратур гарнізонів (на правах місцевих) про неуспішне проходження прокурором атестації за результатами складання іспиту у формі анонімного тестування з використанням комп`ютерної техніки з метою виявлення рівня знань та умінь у застосуванні закону, відповідальності здійснювати повноваження прокурора, винесене стосовно прокурора першого відділу військової прокуратури Донецького гарнізону ОСОБА_1 ;
- зобов`язати Четверту кадрову комісію обласних прокуратур з атестації прокурорів місцевих прокуратур, військових прокуратур гарнізонів (на правах місцевих) Офісу Генерального прокурора та Офіс Генерального прокурора вчинити певні дії, а саме, призначити позивачу нову дату складання іспиту у формі анонімного тестування з використанням комп`ютерної техніки з метою виявлення рівня знань та умінь у застосуванні закону, відповідності здійснювати повноваження прокурора.
2. Ухвалою Донецького окружного адміністративного суду від 26 квітня 2021 року справу №200/2681/21 об`єднано в одне провадження зі справою №200/4391/21-а, у зв`язку з чим позовні вимоги ОСОБА_1 доповнено наступними:
- визнати протиправним та скасувати наказ виконувача обов`язків керівника Спеціалізованої прокуратури у військовій та оборонній сфері об`єднаних сил №126 від 12 березня 2021 року, яким підполковника юстиції ОСОБА_1 з 14 березня 2021 року звільнено з посади прокурора першого відділу військової прокуратури Донецького гарнізону та з органів прокуратури, виключено зі списків особового складу військової прокуратури об`єднаних сил, усіх видів забезпечення та направлено для зарахування на військовий облік до ІНФОРМАЦІЯ_1 ;
- поновити позивача в Спеціалізованій прокуратурі у військовій та оборонній сфері об`єднаних сил на посаді, рівнозначній (рівноцінній) посаді прокурора першого відділу військової прокуратури Донецького гарнізону Військової прокуратури об`єднаних сил або на рівнозначній посаді в органах прокуратури України з 14 березня 2021 року;
- стягнути зі Спеціалізованої прокуратури у військовій та оборонній сфері об`єднаних сил на користь ОСОБА_1 середній заробіток за час вимушеного прогулу, починаючи з 14 березня 2021 року по дату винесення судового рішення.
3. Обґрунтовуючи позовні вимоги зазначав, що наказ про звільнення позивача видано на підставі пункту 9 частини першої статті 51 Закону України «Про прокуратуру», яка передбачає звільнення у разі ліквідації чи реорганізації органу прокуратури, у якому прокурор обіймає посаду, або у разі скорочення кількості прокурорів органу прокуратури, у той час як безпосередньо в оскаржуваному наказі не зазначено, що саме з указаних вище обставин є підставою для звільнення.
4. Також наказом позивача звільнено з органів прокуратури, а не з конкретної посади прокурора, що не відповідає приписам пункту 19 розділу II «Прикінцеві і перехідні положення» закону України «Про внесення змін до деяких законодавчих актів України щодо першочергових заходів із реформи органів прокуратури», а така підстава для звільнення як рішення кадрової комісії про неуспішне проходження атестації взагалі не передбачена статтею 51 Закону України «Про прокуратуру».
5. Втручання у право на повагу до приватного життя, яке позивач зазнав внаслідок звільнення, відбулось всупереч частині другій статті 8 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод.
6. Рішення кадрової комісії про неуспішне проходження позивачем атестації за результатами першого етапу атестації ухвалено 24 листопада 2020 року, при тому, що другий етап атестації проходив згідно оприлюднених графіків з 02 листопада 2020 року по 09 листопада 2020 року, до яких позивача включено не було. Отже, рішення про неуспішне проходження позивачем атестації прийняте вже після фактичного не допуску позивача до другого етапу складання іспитів, що свідчить про упередженість членів комісії при винесенні такого рішення.
7. Позивач зазначає, що направив на адресу голови Четвертої кадрової комісії заяву від 29 жовтня 2020 року про можливість перездачі іспиту першого етапу атестації, посилаючись на погане самопочуття та втому від дороги автомобілем до м. Києва, неможливістю належним чином підготуватись до складання тестів у зв`язку із завантаженістю на роботі та хворобою майже усіх інших співробітників військової прокуратури, що негативно вплинуло на результати тестування, однак відповіді на своє звернення не отримав.
8. З урахуванням наведеного позивач переконує, що, фактично, відмовляючи позивачу у задоволенні його звернення від 29 жовтня 2020 року та прийнявши немотивоване рішення про неуспішне проходження позивачем атестації, кадрова комісія діяла не на підставі, не у межах повноважень та не у спосіб, що визначені Конституцією та законами України, а тому рішення від 24 листопада 2020 року №62 є протиправним та підлягає скасуванню.
Короткий зміст судових рішень першої та апеляційної інстанцій
9. Рішенням Донецького окружного адміністративного суду від 21 липня 2021 року позов задоволено частково:
- визнано протиправним та скасовано Рішення №62 від 24 листопада 2020 року Четвертої кадрової комісії обласних прокуратур з атестації прокурорів місцевих прокуратур, військових прокуратур гарнізонів (на правах місцевих) про неуспішне проходження прокурором атестації за результатами складання іспиту у формі анонімного тестування з використанням комп`ютерної техніки з метою виявлення рівня знань та умінь у застосуванні закону, відповідальності здійснювати повноваження прокурора, винесене стосовно прокурора першого відділу військової прокуратури Донецького гарнізону ОСОБА_1 ;
- визнано протиправним та скасовано наказ виконуючого обов`язки керівника Спеціалізованої прокуратури у військовій та оборонній сфері об`єднаних сил №126 к від 12 березня 2021 року, яким підполковника юстиції ОСОБА_1 з 14 березня 2021 року звільнено з посади прокурора першого відділу військової прокуратури Донецького гарнізону та з органів прокуратури, виключено зі списків особового складу військової прокуратури об`єднаних сил, усіх видів забезпечення та направлено для зарахування на військовий облік до ІНФОРМАЦІЯ_1 ;
- поновлено ОСОБА_1 на посаді прокурора першого відділу військової прокуратури Донецького гарнізону з 15 березня 2021 року;
- стягнуто зі Спеціалізованої прокуратури у військовій та оборонній сфері об`єднаних сил на користь ОСОБА_1 середній заробіток за час вимушеного прогулу, починаючи з 15 березня 2021 року по 21 липня 2021 року в сумі 83 732 (вісімдесят три тисячі сімсот тридцять дві) гривні 00 (нуль) копійок.
У задоволенні інших позовних вимог відмовлено.
10. Щодо процедури атестації суд першої інстанції зазначив, що відсутність функціонального принципу та неврахування спеціалізації прокурорів при формуванні тестових запитань унеможливлює об`єктивність атестації та створює нерівні умови для працівників різних напрямів професійної діяльності органів прокуратури.
11. Указав, що відповідач не надав доказів, у тому числі, виданих Державною службою спеціального зв`язку та захисту інформації України документів, які засвідчують спроможність використаного в рамках процедури атестації прокурорів програмного забезпечення, забезпечення анонімності, конфіденційності та захисту від втручання третіх осіб.
12. Суд першої інстанції констатував відсутність повноважень у члена робочої групи Катерини Недорізанок на здійснення фіксації результатів тестування, оскільки такі повноваження не зазначені у наказі Генерального прокурора №404 від 02 вересня 2020 року, а зазначення слова «тощо» не може трактуватися як можливість здійснення без будь-яких обмежень будь-яких дій членом робочої групи в силу приписів частини другої статті 19 Конституції України.
13. Суд першої інстанції вважав, що у зв`язку з тим, що позивач повинен був виконувати службові обов`язки протягом 8 годинного робочого дня, тобто, опрацювати великий обсяг запитань, у тому числі, перевірити свої знання та знайти правильно викладену відповідь, достатньо складно. Окрім того, одночасно позивачу необхідно було готуватись і до іспиту у формі тестування на загальні здібності та навички, що покладало на нього додаткове навантаження, а безпосередньо тестуванню передувало очікування результату тестування на COVID-19 та нічна дорога автомобілем до м. Києва, що також без сумніву мало негативний вплив на психоемоційний стан позивача під час тестування.
14. Надаючи оцінку оскаржуваному рішенню Кадрової комісії суд першої інстанції вирішив, що таке не відповідає вимогам обґрунтованості, оскільки не містить ані мотивів, ані обставин. У рішенні Кадрової комісії указано лише кількість отриманих за результатами іспиту балів, однак відсутні аргументи Комісії виставлення саме такої кількості балів та з яких дійсних підстав виходила кадрова комісія під час ухвалення рішення.
15. Надаючи оцінку оскаржуваному наказу про звільнення ОСОБА_1 з посади прокурора та органів прокуратури суд першої інстанції, проаналізувавши Закон України «Про прокуратуру» та Закон України «Про внесення змін до деяких законодавчих актів України щодо першочергових заходів із реформи органів прокуратури», зазначив, що наведені закони відносяться до спеціального законодавства, мають однакову юридичну силу, яка поширюється на суб`єктів зі спеціальним статусом - для звільнення прокурорів з посад, та дає підстави для висновку, що положення указаних нормативних актів мають застосовуватися в єдиному системному зв`язку.
16. Указав, що такий зв`язок передбачає обов`язкову наявність двох обставин: 1) фактів ліквідації, реорганізації органу прокуратури, у якому прокурор обіймає посаду, чи скорочення кількості прокурорів органу прокуратури (пункт 9 частини першої статті 51 Закону України «Про прокуратуру»); 2) неподання в установлений строк заяви про переведення до конкретного та про намір у зв`язку із цим пройти атестацію або рішення кадрової комісії про неуспішне проходження атестації прокурором чи відсутні вакантні посади, на які може бути здійснено переведення прокурора, який успішно пройшов атестацію, або ж ненадання прокурором, у разі успішного проходження ним атестації, згоди протягом трьох робочих днів на переведення на запропоновану йому посаду (пункт 19 Розділу II Закону України «Про внесення змін до деяких законодавчих актів України щодо першочергових заходів із реформи органів прокуратури»).
17. Суд першої інстанції констатував, що виключно наявність рішення Кадрової комісії про неуспішне проходження прокурором атестації не може слугувати підставою для звільнення такого прокурора згідно з пунктом 9 частини першої статті 51 Закону України «Про прокуратуру», оскільки відсутній факт ліквідації, реорганізації органу прокуратури, у якому позивач обіймав посаду, чи скорочення кількості прокурорів органу прокуратури на момент звільнення позивача.
18. На підставі викладеного, суд першої інстанції дійшов висновку про те, що оскаржуваний наказ є протиправним та підлягає скасуванню.
19. Постановою Першого апеляційного адміністративного суду від 13 грудня 2021 року рішення суду першої інстанції скасовано. Прийнято нову постанову, якою у задоволенні позову ОСОБА_1 відмовлено.
20. Відмовляючи у задоволенні позовних вимог суд апеляційної інстанції зазначив, що створення четвертої кадрової комісії обласних прокуратур з атестації прокурорів місцевих прокуратур, військових прокуратур гарнізонів (на правах місцевих) та її функціонування відбулося у спосіб та порядок передбачений законодавством, а визначення складу комісій, вимог до осіб, що можуть бути її членами, а також порядку роботи комісій є дискреційними повноваженням Генерального прокурора. Відтак і перевірка кандидатів у члени комісій на їх відповідність встановленим Генеральним прокурором вимогам є виключною компетенцією останнього і не передбачає визначеної формалізованої процедури підтвердження відповідності осіб вимогам до членів кадрових комісій.
21. Зауважив, що позивачем не висловлювалась та не повідомлялась до початку іспитів його незгода з процедурою атестації відповідно до пункту 2 розділу 5 Порядку №221, яким регламентована можливість подачі зауважень чи скарг на процедуру проведення атестації.
Констатував, що дії позивача щодо участі у тестуванні та його результативному завершенні свідчать, на думку суду, про відсутність об`єктивних перешкод для складання іспиту.
22. Суд апеляційної інстанції зазначив, що результати складення іспиту відображено при безпосередній участі позивача членом робочої групи у відповідній відомості відразу після завершення тестування, достовірність яких підтверджено власним підписом. У примітках до цієї відомості будь-які зауваження з боку позивача щодо процедури і порядку складання іспиту відсутні. Указане свідчить про те, що прокурор фактично використав своє право на проходження відповідного етапу атестації без зауважень.
23. З урахуванням наведеного суд апеляційної інстанції дійшов висновку про те, що оскаржуване позивачем рішення кадрової комісії є обґрунтованим, мотивованим, містить посилання на нормативно-правові акти, обґрунтування щодо набрання позивачем за результатами складання іспиту у формі тестування на знання та вміння у застосуванні закону і відповідність здійснювати повноваження прокурора та навички 64 балів, що є менше прохідного балу для успішного складання іспиту, а тому підстави для його скасування відсутні.
24. Суд апеляційної інстанції відхилив доводи позивача про неврахування спеціалізації прокурорів при складенні тестів, наслідком чого було створено нерівні умови для працівників різних напрямів професійної діяльності органів прокуратури, оскільки Закон України «Про внесення змін до деяких законодавчих актів України щодо першочергових заходів із реформи органів прокуратури» не передбачає врахування спеціалізації прокурорів при проведенні атестації та формуванні тестових питань на знання законодавства.
25. З урахуванням викладеного, суд апеляційної інстанції вирішив, що і наказ в.о. керівника Спеціалізованої прокуратури у військовій та оборонній сфері об`єднаних сил №126 від 12 березня 2021 року про звільнення ОСОБА_1 , оскільки ґрунтується на рішення Кадрової комісії про неуспішне проходження позивачем атестації, виданий на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України.
Короткий зміст касаційної скарги 
26. Не погоджуючись із такою постановою суду апеляційної інстанції у січні 2022 року ОСОБА_1 подав касаційну скаргу, у якій, посилаючись на неправильне застосування судом апеляційної інстанції норм матеріального права та порушення норм процесуального права, просить скасувати оскаржувану постанову та залишити в силі рішення суду першої інстанції. 
27. Як на підставу касаційного оскарження судового рішення у цій справі указує на пункт 1 частини четвертої статті 328 КАС України. 
28. Обґрунтовуючи посилання на пункт 1 частини четвертої статті 328 КАС України зазначає про неврахування судом апеляційної інстанції висновків Верховного Суду, викладених:
1) у постанові від 06 жовтня 2021 року у справі №420/5104/20 в частині помилковості висновку щодо звільнення прокурора одночасно з двох указаних підстав, які є взаємовиключними з огляду на положення частини першої статті 51 Закону України «Про прокуратуру» та підпункту 2 пункту 19 розділу ІІ «Прикінцеві та перехідні положення» Закону України «Про внесення змін до деяких законодавчих актів України щодо першочергових заходів із реформи органів прокуратури»; 
2) у постанові від 27 квітня 2021 року у справі №640/419/20 стосовно наявності у кадрової комісії дискреційних повноважень надавати оцінку виконаному позивачем завданню та ухвалювати рішення за наслідками проходження прокурорами атестації в частині «прийняття одного з двох рішень: або рішення про успішне проходження атестації, або рішення про неуспішне проходження прокурором атестації відповідно до вимог пункту 12 Порядку №233; 
3) у постанові від 27 квітня 2021 року у справі №640/419/20 в частині того, що на Кадрову комісію покладено обов`язок навести у рішенні про неуспішне проходження атестації обставини, що вплинули на його прийняття відповідно до абзацу 3 пункту 12 Порядку №233; 
4) у постанові від 24 червня 2021 року у справі №280/5009/20 щодо того, що оскаржуване рішення Кадрової комісії не відповідає вимозі обґрунтованості, оскільки не містить а ні мотивів, а ні обставин, за яких воно прийнято; 
5) у постанові від 06 жовтня 2021 року у справі №420/5104/20 стосовно невизначеного правового регулювання становища військовослужбовців військової прокуратури після набрання чинності Законом України «Про внесення змін до деяких законодавчих актів України щодо першочергових заходів із реформи органів прокуратури».
29. Переконує, що посилання у наказі про звільнення з посади на положення пункту 9 частини першої статті 51 Закону України «Про прокуратуру» без зазначення конкретної підстави для звільнення, за відсутності ознак ліквідації та реорганізації органу прокуратури, створює для позивача негативні наслідки у вигляді стану юридичної невизначеності щодо підстав такого звільнення.
30. Указує на те, що оскаржуване рішення Кадрової комісії, окрім посилання на кількість набраних позивачем під час іспиту балів, не містить посилань на інші обставини, які вплинули на прийняття Комісією відповідного рішення. З урахуванням наведеного вважає, що таке рішення, всупереч пункту 12 Порядку №233, є невмотивованим.
31. Зауважує, що суд апеляційної інстанції не надав оцінки становищу військовослужбовців військових прокуратур після набрання чинності Законом України «Про внесення змін до деяких законодавчих актів України щодо першочергових заходів із реформи органів прокуратури».
Позиція інших учасників справи
32. 22 лютого 2022 року та 07 квітня 2022 року до касаційного суду від Офісу Генерального прокурора та Спеціалізованої прокуратури у військовій та оборонній сфері об`єднаних сил відповідно, надійшли відзиви на касаційну скаргу ОСОБА_1 , у яких відповідачі зазначили про її необґрунтованість та просили залишити оскаржувану постанову суду апеляційної інстанції без змін.
Рух адміністративної справи в суді касаційної інстанції
33. 18 січня 2022 року до касаційного суду надійшла скарга ОСОБА_1 .
34. Протоколом автоматизованого розподілу судової справи між суддями від 18 січня 2022 року для розгляду справи №200/2681/21-а визначено колегію суддів у складі: головуючого судді - Жука А.В., суддів - Мартинюк Н.М., Мельник-Томенко Ж.М.
35. Ухвалою Верховного Суду від 07 лютого 2022 року відкрито касаційне провадження за скаргою ОСОБА_1 на постанову Першого апеляційного адміністративного суду від 13 грудня 2021 року у справі №200/2681/21-а на підставі пункту 1 частини четвертої статті 328 КАС України.
36. Ухвалою Верховного Суду від 08 липня 2026 року закінчено підготовчі дії; справу №200/2681/21-а призначено до касаційного розгляду у порядку письмового провадження у суді касаційної інстанції за наявними у справі матеріалами.
37. Протоколом повторного автоматизованого розподілу судової справи між суддями від 08 липня 2026 року, у зв`язку із обранням судді Мартинюк Н.М. до Великої Палати Верховного Суду, для розгляду справи №200/2681/21-а визначено колегію суддів у складі головуючого судді Жука А.В., суддів - Мельник-Томенко Ж.М., Уханенка С.А.
Ухвалою Верховного Суду від 08.07.2026 справу призначено до розгляду в порядку письмового провадження за наявними у справі матеріалами.
ІІ. Установлені судами фактичні обставини справи
38. Судами попередніх інстанцій установлено, що ОСОБА_1 14 квітня 2016 року призначено на посаду прокурора першого відділу військової прокуратури Донецького гарнізону наказом ВПСАТО №58к.
39. 10 жовтня 2019 року позивач подав заяву Генеральному прокурору про переведення на посаду прокурора в окружній прокуратурі та про намір пройти атестацію (том 2, а.с.53).
40. За результатами проходження тестування на знання та вміння у застосуванні закону і відповідність здійснювати повноваження прокурора кількість набраних балів позивача становить 64 бали, що підтверджується відомістю про результати тестування на знання та вміння у застосуванні закону і відповідність здійснювати повноваження прокурора, у якій за порядковим номером 24 зазначений ОСОБА_1 та наявний підпис позивача (том 2, а.с. 55).
41. На засіданні Четвертої кадрової комісії від 20 жовтня 2020 року, яке оформлено протоколом №3, вирішено (друге питання порядку денного) сформувати список осіб, які не пройшли іспит у формі анонімного тестування 20 жовтня 2020 року, набравши менше 70 балів (Додаток №2 до Протоколу); винести питання підготовки та затвердження відповідних рішень про неуспішне проходження на розгляд четвертої кадрової комісії після розгляду заяв за результатами тестування з використанням комп`ютерної техніки з метою виявлення знань та умінь у застосуванні закону, відповідності здійснювати повноваження прокурора (том 2, а.с. 57-80).
42. На засіданні Четвертої кадрової комісії від 30 жовтня 2020 року, яке оформлено протоколом №7, вирішено відхилити заяву ОСОБА_1 про можливість повторної здачі іспиту (том 2, а.с. 87-91).
43. На засіданні Четвертої кадрової комісії від 24 листопада 2020 року, яке оформлено протоколом №12, вирішено (перше питання порядку денного) ухвалити рішення про неуспішне проходження атестації прокурорами, які не пройшли іспит 20 жовтня 2020 року, зокрема, ОСОБА_1 (під №23) (том 2, а.с. 81-86).
44. 24 листопада 2020 року Четвертою кадровою комісії прийнято рішення №62 «Про неуспішне проходження прокурором атестації за результатами складання іспиту у формі анонімного тестування з використанням комп`ютерної техніки з метою виявлення рівня знань та умінь у застосуванні закону, відповідності здійснювати повноваження прокурора», згідно з яким прокурора ОСОБА_1 не допущено до наступних етапів проходження атестації та визнано таким, що неуспішно пройшов атестацію, оскільки набрав 64 бали, що є менше прохідного балу для успішного складання іспиту (том 2, а.с. 56).
45. Наказом виконуючого обов`язки керівника Спеціалізованої прокуратури у військовій та оборонній сфері об`єднаних сил від 12 березня 2021 року №126к позивача звільнено з посади прокурора першого відділу військової прокуратури Донецького гарнізону та органів прокуратури на підставі пункту 9 частини першої статті 51 Закону України «Про прокуратуру» з 14 березня 2021 року (том 1, а.с. 100).
46. Вважаючи, що звільнення з посади прокурора відбулося з порушенням чинного законодавства, позивач звернувся до суду за захистом своїх прав та законних інтересів.
ІІІ. Позиція Верховного Суду 
47. Суд касаційної інстанції наголошує на тому, що перегляд судових рішень здійснюється в межах доводів та вимог касаційної скарги, які стали підставою для відкриття касаційного провадження, перевірка правильності застосування судом першої чи апеляційної інстанції норм матеріального і процесуального права - на підставі встановлених фактичних обставин справи (частина перша статті 341 КАС України).
48. Суд касаційної інстанції не має права встановлювати або вважати доведеними обставини, що не були встановлені у рішенні або постанові суду чи відхилені ним, вирішувати питання про достовірність того чи іншого доказу, про перевагу одних доказів над іншими, збирати чи приймати до розгляду нові докази або додатково перевіряти докази (частина друга статті 341 КАС України).
49. Частиною третьою статті 341 КАС України визначено, що суд не обмежений доводами та вимогами касаційної скарги, зокрема, у разі необхідності врахування висновку щодо застосування норм права, викладеного у постанові Верховного Суду після подання касаційної скарги.
50. Надаючи оцінку оскаржуваному судовому рішенню у межах доводів касаційної інстанції за правилами статті 341 КАС України, Верховний Суд виходить із такого.
Щодо рішення Кадрової комісії про неуспішне проходження атестації
51. Згідно з підпунктом 2 пункту 19 розділу II «Прикінцеві і перехідні положення» Закону України «Про внесення змін до деяких законодавчих актів України щодо першочергових заходів із реформи органів прокуратури» (тут і далі - у редакції чинній на момент виникнення спірних правовідносин), прокурори та слідчі органів прокуратури, зазначені в підпунктах 1-4 пункту 7 цього розділу, звільняються Генеральним прокурором, керівником регіональної (обласної) прокуратури з посади прокурора на підставі пункту 9 частини першої статті 51 Закону України «Про прокуратуру» за умови настання однієї з таких підстав, зокрема, рішення кадрової комісії про неуспішне проходження атестації.
52. Так, відповідно до пункту 16 розділу II «Прикінцеві і перехідні положення» Закону України «Про внесення змін до деяких законодавчих актів України щодо першочергових заходів із реформи органів прокуратури» якщо прокурор за результатами складення іспиту набрав меншу кількість балів, ніж прохідний бал, установлений згідно з Порядком проходження прокурорами атестації, це є підставою для недопущення прокурора до етапу співбесіди і ухвалення кадровою комісією рішення про неуспішне проходження атестації таким прокурором.
53. При цьому, згідно пункту 17 розділу II «Прикінцеві і перехідні положення» Закону України «Про внесення змін до деяких законодавчих актів України щодо першочергових заходів із реформи органів прокуратури» повторне проходження одним і тим самим прокурором атестації або одного з її етапів забороняється.
54. Суд зазначає, що рішення кадрової комісії про неуспішне проходження прокурором атестації є законодавчо визначеною підставою для звільнення прокурора з посади, тобто спричиняє для особи негативні юридичні наслідки у вигляді її звільнення з публічної служби.
55. Відповідно до пунктів 2, 4 розділу І Порядку №221 (тут і далі - у редакції чинній на момент виникнення спірних правовідносин) атестація прокурорів Генеральної прокуратури України (включаючи прокурорів Головної військової прокуратури, прокурорів секретаріату Кваліфікаційно-дисциплінарної комісії прокурорів), регіональних, місцевих прокуратур та військових прокуратур проводиться відповідними кадровими комісіями. 
Порядок роботи, перелік і склад кадрових комісій визначаються відповідними наказами Генерального прокурора.
56. Згідно з пунктом 7 розділу І Порядку №221 повторне проходження одним і тим самим прокурором атестації або одного з її етапів не допускається. Якщо складання відповідного іспиту було перервано чи не відбулося з технічних або інших причин, незалежних від членів комісії та прокурора, комісія призначає новий час (дату) складання відповідного іспиту для прокурора.
57. Відповідно до пункту 8 розділу І Порядку №221 за результатами атестації прокурора відповідна кадрова комісія ухвалює одне із таких рішень: 1) рішення про успішне проходження прокурором атестації; 2) рішення про неуспішне проходження прокурором атестації.
58. Згідно із пунктом 11 розділу І Порядку №221 особиста участь прокурора на всіх етапах атестації є обов`язковою. Перед кожним етапом атестації прокурор пред`являє кадровій комісії паспорт або службове посвідчення прокурора.
У разі неявки прокурора для проходження відповідного етапу атестації у встановлені кадровою комісією дату, час та місце, кадрова комісія ухвалює рішення про неуспішне проходження атестації таким прокурором. Факт неявки прокурора фіксується кадровою комісією у протоколі засідання, під час якого мав відбуватися відповідний етап атестації такого прокурора.
У виключних випадках, за наявності заяви, підписаної прокурором або належним чином уповноваженою ним особою (якщо сам прокурор за станом здоров`я не може її підписати або подати особисто до комісії) про перенесення дати іспиту у формі анонімного тестування з використанням комп`ютерної техніки з метою виявлення рівня знань та умінь у застосуванні закону, відповідності здійснювати повноваження прокурора, або дати іспиту у формі анонімного тестування на загальні здібності та навички з використанням комп`ютерної техніки, або дати співбесіди з метою виявлення відповідності прокурора вимогам професійної компетентності, професійної етики та доброчесності, кадрова комісія має право протягом трьох робочих днів з дня отримання такої заяви ухвалити рішення про перенесення дати складення відповідного іспиту, проведення співбесіди для такого прокурора.
Заява має бути передана безпосередньо секретарю відповідної кадрової комісії не пізніше трьох днів з дати, на яку було призначено іспит, співбесіду відповідного прокурора. До заяви має бути долучена копія документу, що підтверджує інформацію про поважні причини неявки прокурора на складення відповідного іспиту, проходження співбесіди. У разі неможливості надати документальне підтвердження інформації про причини неявки в день подання заяви, прокурор має надати таке документальне підтвердження в день, на який комісією було перенесено проходження відповідного етапу атестації, однак до початку складення відповідного іспиту, проходження співбесіди. Якщо прокурор не надасть документальне підтвердження інформації про поважні причини його неявки до початку перенесеного складення відповідного іспиту, проходження співбесіди, комісія ухвалює рішення про неуспішне проходження атестації таким прокурором.
Якщо заява прокурора подана до кадрової комісії з порушенням строку, визначеного цим пунктом, або якщо у заяві не вказані поважні причини неявки прокурора на складення відповідного іспиту, проведення співбесіди кадрова комісія ухвалює рішення про відмову у перенесенні дати та про неуспішне проходження атестації таким прокурором.
Інформація про нову дату складення відповідного іспиту, проведення співбесіди для такого прокурора оприлюднюється на офіційному веб-сайті Генеральної прокуратури України (Офісу Генерального прокурора). З моменту оприлюднення відповідної інформації прокурор вважається повідомленим належним чином про нову дату проведення відповідного етапу атестації.
59. Згідно з пунктом 1 розділу ІІ Порядку №221 після завершення строку для подання заяви, указаної у пункті 9 розділу I цього Порядку, кадрова комісія формує графік складання іспитів. Графік із зазначенням прізвища, імені та по батькові прокурора, номера службового посвідчення, інформації про дату, час та місце проведення тестування оприлюднюється на офіційному веб-сайті Генеральної прокуратури України (Офісу Генерального прокурора) не пізніше ніж за п`ять календарних днів до дня складання іспиту. Прокурор вважається повідомленим належним чином про дату, час та місце складання іспиту з моменту оприлюднення відповідного графіка на офіційному веб-сайті Генеральної прокуратури України (Офісу Генерального прокурора).
60. Відповідно до пунктів 2-5 розділу ІІ Порядку №221 перелік тестових питань для іспиту затверджується Генеральним прокурором та оприлюднюється на веб-сайті Генеральної прокуратури України (Офісу Генерального прокурора) не пізніше ніж за сім календарних днів до дня складання іспиту.
Тестування проходить автоматизовано з використанням комп`ютерної техніки у присутності членів відповідної кадрової комісії і триває 100 хвилин. Прокурор може завершити тестування достроково. Тестові питання обираються для кожного прокурора автоматично із загального переліку питань у кількості 100 питань. Кожне питання має передбачати варіанти відповіді, один з яких є правильним. Після закінчення часу, відведеного на проходження тестування, тестування припиняється автоматично, а на екран виводиться результат складання іспиту відповідного прокурора. Кожна правильна відповідь оцінюється в один бал. Максимальна кількість можливих балів за іспит становить 100 балів.
Прохідний бал (мінімально допустима кількість набраних балів, які можуть бути набрані за результатами тестування) для успішного складання іспиту становить 70 балів.
Прокурор, який за результатами складення іспиту набрав меншу кількість балів, ніж прохідний бал, не допускається до іспиту у формі тестування на загальні здібності та навички, припиняє участь в атестації, а відповідна кадрова комісія ухвалює рішення про неуспішне проходження прокурором атестації.
61. Так, відмовляючи у задоволенні позовної вимоги про скасування рішення Кадрової комісії суд апеляційної інстанції указав, що 20 жовтня 2020 року за результатом проходження першого етапу атестації, відповідно до відомостей про результати тестування на знання та уміння у застосуванні закону, позивач набрав 64 бали, що є менше ніж прохідний бал.
62. Судами попередніх інстанцій установлено, що 29 жовтня 2020 року позивачем на адресу Четвертої кадрової комісії обласних прокуратур з атестації прокурорів місцевих прокуратур, військових прокуратур гарнізонів подано заяву про надання можливості пройти тестування повторно у зв`язку із професійною завантаженістю та поганим самопочуттям.
63. На засіданні Четвертої кадрової комісії від 30 жовтня 2020 року, яке оформлене Протоколом №7 (четверте питання порядку денного), за наслідками розгляду заяви позивача про можливість повторної здачі іспиту з використанням комп`ютерної техніки з метою виявлення знань та умінь у застосуванні закону, відповідності здійснювати повноваження прокурора, прийнято рішення заяву позивача відхилити, про що йому повідомити.
64. На засіданні Четвертої кадрової комісії від 24 листопада 2020 року, яке оформлено протоколом №12, вирішено (перше питання порядку денного) ухвалити рішення про неуспішне проходження атестації прокурорами, які не пройшли іспит 20 жовтня 2020 року, зокрема, ОСОБА_1 (під №23) (том 2, а.с. 81-86).
65. 24 листопада 2020 року Четвертою кадровою комісії прийнято рішення №62 «Про неуспішне проходження прокурором атестації за результатами складання іспиту у формі анонімного тестування з використанням комп`ютерної техніки з метою виявлення рівня знань та умінь у застосуванні закону, відповідності здійснювати повноваження прокурора», згідно з яким прокурора ОСОБА_1 не допущено до наступних етапів проходження атестації та визнано таким, що неуспішно пройшов атестацію, оскільки набрав 64 бали, що є менше прохідного балу для успішного складання іспиту (том 2, а.с. 56).
66. Суд повторно наголошує на тому, що пунктом 17 розділу ІІ «Прикінцеві і перехідні положення» Закону України «Про внесення змін до деяких законодавчих актів України щодо першочергових заходів із реформи органів прокуратури» та пунктом 7 розділу І Порядку №221 заборонено повторне проходження одним і тим самим прокурором атестації або одного з її етапів. 
67. Водночас пунктом 7 розділу І Порядку №221 конкретизовано випадки призначення нового часу (дати) складання прокурором відповідного іспиту чи проведення з ним співбесіди у разі, коли складання відповідного іспиту було перервано чи не відбулося з технічних або інших причин, незалежних від членів комісії та прокурора.
68. Зі змісту указаної правової норми можна дійти висновку про те, що призначення повторного проходження одним і тим самим прокурором атестації або одного з її етапів можливе виключно у разі переривання відповідного іспиту або у випадку, якщо він не відбувся. Тобто у цьому випадку буде відсутній кінцевий результат складання іспиту відповідним прокурором, оскільки тестування ним не завершене.
69. Наведений висновок викладено у постановах Верховного Суду від 08 листопада 2024 року у справі №400/3538/22, від 13 червня 2024 року у справі №640/25705//19, від 29 вересня 2021 року у справі №440/2682/20, від 15 грудня 2021 року у справі №420/4663/20, від 26 січня 2022 року у справі №640/15408/20, від 14 липня 2022 року у справі №580/2021/20 тощо.
70. Судами у цій справі установлено, що позивач з`явився для складення іспиту, пройшов перший етап атестації набравши меншу кількість балів від прохідного балу для успішного складання іспиту, та результат цього тестування зафіксовано у відповідній відомості. Позивачем не заперечується той факт, що тестування ним було завершене, а із заявою до Четвертої кадрової комісії із проханням призначити повторний іспит він звернувся лише після складення іспиту.
71. Як слушно зауважив суд апеляційної інстанції, у примітках до відомості про результати тестування (том 2, а.с.54-55) будь-які зауваження з боку ОСОБА_1 щодо процедури та порядку складання іспиту у формі анонімного тестування з використанням комп`ютерної техніки з метою виявлення рівня знань та умінь у застосуванні закону, відповідності здійснювати повноваження прокурора відсутні.
72. ОСОБА_1 розпочав та завершив тестування з використанням комп`ютерної техніки з метою виявлення рівня знань та умінь у застосуванні закону, і, фактично, використав своє право на проходження відповідного етапу атестації та завершив тестування.
73. Верховний Суд зазначає про те, що у разі неможливості повноцінного проходження тестування, логічною, послідовною і такою, що сприймається, є поведінка, коли прокурор звертається до членів комісії або робочої групи і не завершує тестування, передбачаючи, що результат буде негативний, і просить з огляду на ситуацію, що склалася, перенести тестування на інший день, чого у цьому разі, як свідчать обставини справи, не було.
74. Отже, у цій справі не було виключних обставин для повторного проходження одного з етапів атестації, визначених пунктом 7 розділу І Порядку №221 (переривання тестування/непроведення його з технічних або інших причин), оскільки позивачем проходження тестування завершено, а відтак указане дає підстави вважати іспит, складений ним, таким, що відбувся.
75. Відповідно до пункту 5 розділу ІІ Порядку №221 прокурор, який за результатами складення іспиту набрав меншу кількість балів, ніж прохідний бал, не допускається до іспиту у формі тестування на загальні здібності та навички, припиняє участь в атестації, а відповідна кадрова комісія ухвалює рішення про неуспішне проходження прокурором атестації.
76. З огляду на викладене, Верховний Суд вважає правильним висновок суду апеляційної інстанції про відсутність підстав для скасування рішення Четвертої кадрової комісії про неуспішне проходження прокурором атестації, оскільки таке є обґрунтованим, мотивованим, містить посилання на нормативно-правові акти, обґрунтування щодо набрання позивачем за результатами складання іспиту у формі анонімного тестування з використанням комп`ютерної техніки з метою виявлення рівня знань та умінь у застосуванні закону, відповідності здійснювати повноваження прокурора, лише 64 балів, що є менше прохідного балу для успішного складання іспиту, а тому таке рішення скасуванню не підлягає.
77. Оскільки вимога про зобов`язання Кадрової комісії вчинити певні дії, а саме, призначити позивачу нову дату складання іспиту, є похідною від вимоги про скасування рішення Кадрової комісії про неуспішне проходження позивачем атестації, то така вимога задоволенню не підлягає.
Щодо наказу про звільнення з посади прокурора
78. Надаючи оцінку оскаржуваному наказу про звільнення ОСОБА_1 з посади прокурора та органів прокуратури суд першої інстанції, проаналізувавши Закон України «Про прокуратуру» та Закон України «Про внесення змін до деяких законодавчих актів України щодо першочергових заходів із реформи органів прокуратури», зазначив, що наведені закони відносяться до спеціального законодавства, мають однакову юридичну силу, яка поширюється на суб`єктів зі спеціальним статусом - для звільнення прокурорів з посад, та дає підстави для висновку, що положення указаних нормативних актів мають застосовуватися в єдиному системному зв`язку.
79. Указав, що такий зв`язок передбачає обов`язкову наявність двох обставин: 1) фактів ліквідації, реорганізації органу прокуратури, у якому прокурор обіймає посаду, чи скорочення кількості прокурорів органу прокуратури (пункт 9 частини першої статті 51 Закону України «Про прокуратуру»); 2) неподання в установлений строк заяви про переведення до конкретного та про намір у зв`язку із цим пройти атестацію або рішення кадрової комісії про неуспішне проходження атестації прокурором чи відсутні вакантні посади, на які може бути здійснено переведення прокурора, який успішно пройшов атестацію, або ж ненадання прокурором, у разі успішного проходження ним атестації, згоди протягом трьох робочих днів на переведення на запропоновану йому посаду (пункт 19 Розділу II Закону України «Про внесення змін до деяких законодавчих актів України щодо першочергових заходів із реформи органів прокуратури»).
80. Суд першої інстанції констатував, що виключно наявність рішення Кадрової комісії про неуспішне проходження прокурором атестації не може слугувати підставою для звільнення такого прокурора згідно з пунктом 9 частини першої статті 51 Закону України «Про прокуратуру», оскільки відсутній факт ліквідації, реорганізації органу прокуратури, у якому позивач обіймав посаду, чи скорочення кількості прокурорів органу прокуратури на момент звільнення позивача.
81. Скасовуючи рішення суду першої інстанції у цій частині суд апеляційної інстанції виходив виключно з обґрунтованості рішення Кадрової комісії та, як наслідок, правомірності наказу в.о. керівника Спеціалізованої прокуратури у військовій та оборонній сфері об`єднаних сил №126к від 12 березня 2021 року про звільнення ОСОБА_1 з посади прокурора та органів прокуратури, виданого на підставі такого рішення.
82. Звертаючись до суду касаційної інстанції позивач зазначав, що суди попередніх інстанцій залишили поза увагою обставини щодо невизначеного правового регулювання становища військовослужбовців військової прокуратури після набрання чинності Законом України «Про внесення змін до деяких законодавчих актів України щодо першочергових заходів із реформи органів прокуратури» та не урахували висновки, викладені у постанові Верховного Суду від 06 жовтня 2021 року у справі №420/5104/20.
83. Звертав увагу на те, що відсутність ознак ліквідації та реорганізації органу прокуратури, у якому прокурор обіймав посаду, разом з посиланням у наказі про звільнення на пункт 9 частини першої статті 51 Закону України «Про прокуратуру» без зазначення конкретної підстави для звільнення, породжує для позивача негативні наслідки у вигляді стану юридичної невизначеності щодо підстав такого звільнення.
84. Верховний Суд зауважує, що після відкриття касаційного провадження у цій справі Конституційний Суд України ухвалив Рішення від 01 березня 2023 року №1-р(ІІ)/2023 у справі №3-5/2022(9/22) за конституційною скаргою ОСОБА_3 щодо відповідності Конституції України (конституційності) пункту 6 розділу II «Прикінцеві і перехідні положення» Закону України «Про внесення змін до деяких законодавчих актів України щодо першочергових заходів із реформи органів прокуратури» (щодо гарантій незалежності прокурора), яким визнано таким, що не відповідає Конституції України (є неконституційним), пункт 6 розділу II «Прикінцеві і перехідні положення» Закону України «Про внесення змін до деяких законодавчих актів України щодо першочергових заходів із реформи органів прокуратури».
85. У резолютивній частині цього Рішення зазначено, що пункт 6 розділу II «Прикінцеві і перехідні положення» Закону України «Про внесення змін до деяких законодавчих актів України щодо першочергових заходів із реформи органів прокуратури», визнаний неконституційним, втрачає чинність з дня ухвалення Конституційним Судом України цього Рішення.
86. Конституційний Суд України у Рішенні від 01 березня 2023 року №1-р(II)/2023, оцінюючи конституційність оспорюваного припису Закону України «Про внесення змін до деяких законодавчих актів України щодо першочергових заходів із реформи органів прокуратури», уважав, що хоча цей припис і не можна вважати індивідуальним актом права, яким ОСОБА_3 було звільнено з посади прокурора, він все ж має ознаки акта правозастосування, оскільки в ньому констатовано, що суб`єкт права на конституційну скаргу та всі інші прокурори «з дня набрання чинності цим Законом вважаються такими, що персонально попереджені у належному порядку про можливе майбутнє звільнення з посади».
87. У цьому Рішенні Конституційний Суд України зазначив, що аналіз конституційних норм у їх посутньому взаємозв`язку, юридичні позиції Конституційного Суду України дають підстави для висновку, що Верховна Рада України як єдиний орган законодавчої влади в Україні не є суб`єктом правозастосування та не повноважна ухвалювати акти права або в інший спосіб долучатись до правозастосування у процедурі призначення та звільнення певної особи або групи осіб із посад за винятком випадків, коли за Конституцією України Верховну Раду України наділено відповідними повноваженнями. З огляду на сучасні інституційне місце прокуратури в загальній системі правосуддя та функції прокурора в механізмі захисту конституційних прав і свобод людини і громадянина Конституційний Суд України вважає, що дії та рішення органу законодавчої влади мають відповідати конституційним принципам, зокрема принципові поділу державної влади. Тому Верховна Рада України може втручатись в організацію та діяльність органів і посадових осіб загальної системи правосуддя лише на підставі, у межах повноважень та в спосіб, що визначені Конституцією України, із урахуванням потреби в дотриманні незалежності прокурора, що є однією з гарантій неупередженого та ефективного здійснення ним своїх повноважень.
88. Також Конституційний Суд України у цьому Рішенні зазначив, що оскільки Конституція України не містить припису, що наділяє Верховну Раду України повноваженням ухвалювати правозастосовні акти у процедурі звільнення ОСОБА_3 , іншого конкретного прокурора або всіх прокурорів із їхніх посад, зокрема у спосіб персонального попередження прокурора законом про можливе майбутнє звільнення, є підстави уважати, що оспорюваний припис Закону України «Про внесення змін до деяких законодавчих актів України щодо першочергових заходів із реформи органів прокуратури» Верховна Рада України ухвалила за межами своїх конституційних повноважень.
89. Ураховуючи наведене, Конституційний Суд України дійшов висновку, що оспорюваний припис Закону України «Про внесення змін до деяких законодавчих актів України щодо першочергових заходів із реформи органів прокуратури» є таким, що суперечить статті 6, частині другій статті 19, частині другій статті 85, частині другій статті 131-1 Конституції України.
90. Окрім того, Верховний Суд зазначає, що Рішенням Конституційного Суду України від 18 грудня 2024 року №11-р(ІІ)/2024 у справі №3-157/2023(290/23) за конституційною скаргою ОСОБА_4 щодо відповідності Конституції України (конституційності) пункту 9 частини першої статті 51, підпункту 1 пункту 5-1 розділу XIII «Перехідні положення» Закону України «Про прокуратуру» (щодо конституційних гарантій незалежності прокурора), зокрема, визнано таким, що не відповідає Конституції України (є неконституційним), пункт 9 частини першої статті 51 Закону України «Про прокуратуру» зі змінами.
91. У резолютивній частині цього Рішення зазначено, що пункт 9 частини першої статті 51 Закону України «Про прокуратуру» зі змінами, визнаний неконституційним, утрачає чинність через шість місяців із дня ухвалення Конституційним Судом України цього Рішення.
92. Конституційний Суд України у Рішенні від 18 грудня 2024 року №11-р(ІІ)/2024, оцінюючи конституційність пункту 9 частини першої статті 51 Закону України «Про прокуратуру», виходив із того, що приписи Конституції України та Закону України «Про прокуратуру» надають Генеральному прокурору як особі, що очолює прокуратуру, дискреційні повноваження, зокрема щодо організації діяльності органів прокуратури України. Водночас згідно з вимогами принципу правовладдя для захисту учасників суспільних відносин від свавільних рішень та дій органів публічної влади приписами права має бути чітко та зрозуміло визначено обсяг будь-якого з дискреційних повноважень, наданого цим органам.
93. Конституційний Суд України зазначив, що за пунктом 9 частини першої статті 51 Закону України «Про прокуратуру» підставою для звільнення прокурора з посади, яку він обіймає в органі прокуратури, є не індивідуальний акт права - відповідне персоналізоване кадрове рішення Генерального прокурора стосовно прокурора Офісу Генерального прокурора (пункт 1 частини другої статті 51 Закону України «Про прокуратуру») або керівника обласної прокуратури щодо прокурора обласної чи окружної прокуратури (пункт 2 частини другої статті 51 Закону України «Про прокуратуру»), а організаційне рішення Генерального прокурора щодо ліквідації чи реорганізації органу прокуратури, у якому прокурор обіймає посаду, або скорочення кількості посад прокурорів органу прокуратури. Отже, реалізація Генеральним прокурором повноваження з ліквідації чи реорганізації органу прокуратури або скорочення кількості посад прокурорів органу прокуратури має не лише такий юридичний наслідок, як ліквідація чи реорганізація органу прокуратури або скорочення кількості посад прокурорів органу прокуратури, а також прихований юридичний наслідок - звільнення прокурора з посади, яку він обіймає у відповідному органі прокуратури.
94. Аналізуючи пункт 9 частини першої статті 51 Закону України «Про прокуратуру», Конституційний Суд України урахував також і те, що внаслідок його застосування уможливлена ситуація, за якої прокурор «виключається зі штатного розпису» органу прокуратури, однак зберігає статус прокурора без можливості реалізації відповідних функцій, що створює юридичну невизначеність у правовідносинах та їх юридичних наслідках, зокрема в аспекті його функціональних обов`язків та професійного майбутнього. Значущим у цьому аспекті конституційного контролю є й те, що звільнення прокурора з посади на підставі пункту 9 частини першої статті 51 Закону України «Про прокуратуру» уможливлює вплив чи тиск на незалежність прокурора у зв`язку з тим, що прокурора може бути звільнено з посади не лише внаслідок його рішень, дій або бездіяльності, а також і через ухвалення рішення щодо ліквідації чи реорганізації органу прокуратури або скорочення кількості посад прокурорів органу прокуратури. Отже, пункт 9 частини першої статті 51 Закону України «Про прокуратуру» надає Генеральному прокурору дискреційні повноваження без чіткого визначення їх обсягу.
95. З огляду на викладене Конституційний Суд України дійшов висновку, що пункт 9 частини першої статті 51 Закону України «Про прокуратуру» суперечить частині першій статті 8, пункту 14 частини першої статті 92, частині другій статті 131-1 Конституції України. 
96. Статтею 152 Конституції України визначено, що закони та інші акти за рішенням Конституційного Суду України визнаються неконституційними повністю чи в окремій частині, якщо вони не відповідають Конституції України або якщо була порушена встановлена Конституцією України процедура їх розгляду, ухвалення або набрання ними чинності. Закони, інші акти або їх окремі положення, що визнані неконституційними, втрачають чинність з дня ухвалення Конституційним Судом України рішення про їх неконституційність, якщо інше не встановлено самим рішенням, але не раніше дня його ухвалення.
97. Рішенням Конституційного Суду України у справі за конституційним поданням Президента України щодо відповідності Конституції України (конституційності) Постанови Верховної Ради України «Про чинність Закону України «Про Рахункову палату», офіційного тлумачення положень частини другої статті 150 Конституції України, а також частини другої статті 70 Закону України «Про Конституційний Суд України» стосовно порядку виконання рішень Конституційного Суду України (справа про порядок виконання рішень Конституційного Суду України) від 14 грудня 2000 року (справа № 1-31/2000) визначено, що рішення Конституційного Суду України мають пряму дію.
98. Абзацом 1 частини четвертої статті 7 КАС України визначено, що якщо суд доходить висновку, що закон чи інший правовий акт суперечить Конституції України, суд не застосовує такий закон чи інший правовий акт, а застосовує норми Конституції України як норми прямої дії.
99. У постанові від 10 грудня 2024 року у справі № 240/19209/21 Верховий Суд у складі Судової палати з розгляду справ щодо захисту соціальних прав Касаційного адміністративного суду відступив від правового висновку, викладеного у постанові Верховного Суду від 21 березня 2023 року у справі №240/7411/21 про неможливість застосування частини четвертої статті 7 КАС України до правових актів, які визнані неконституційними за рішенням Конституційного Суду України.
Зокрема, в указаній постанові Судова палата дійшла таких висновків:
1) на будь-якій стадії судового процесу у випадку, якщо суд доходить висновку, що закон чи інший правовий акт суперечить Конституції, він не застосовує такий закон чи інший правовий акт, зокрема й до правовідносин, які виникли до ухвалення рішення Конституційного Суду України, яким положення закону визнані неконституційними, а застосовує норми Конституції України як норми прямої дії, оскільки принцип прямого (безпосереднього) застосування Конституції у поєднанні з принципом її верховенства над іншими правовими актами неминуче передбачає повноваження судів відмовитись від застосування будь-якого правового акта, який вони визначають таким, що суперечить Конституції України;
2) суди застосовують процесуальний механізм, передбачений частиною четвертою статті 7 КАС України, зокрема й у випадку, коли Конституційним Судом України сформульовано юридичну позицію щодо положення закону, яке підлягало застосуванню на час виникнення відповідних правовідносин.
100. Окрім того, у постановах Верховного Суду від 14 липня 2026 року у справах №640/12351/20 та №640/18933/20, від 03 липня 2026 року у справі №320/830/21, від 30 червня 2026 року у справі №380/6090/21, від 26 червня 2026 року у справі №640/22579/19 до правовідносин, які стосувалися звільнення прокурорів з посад у зв`язку із непроходженням процедури атестації, застосовано підхід, викладений у постанові Судової палати з розгляду справ щодо захисту соціальних прав Касаційного адміністративного суду від 10 грудня 2024 року у справі №240/19209/21 та ураховано, у тому числі, Рішення Конституційного Суду України від 18 грудня 2024 року №11-р(ІІ)/2024 у справі №3-157/2023(290/23) при вирішенні спору.
101. У справі, що переглядається, звертаючись до суду з позовом ОСОБА_1 , зокрема, указував на відсутність правових підстав для звільнення із займаної посади на підставі пункту 9 частини першої статті 51 Закону України «Про прокуратуру», оскільки Військова прокуратури об`єднаних сил не ліквідована, не перебувала в процесі припинення чи реорганізації, а скорочення посади, яку обіймав позивач, не відбулося.
102. Суд першої інстанції з цього приводу зазначив, що у даному випадку юридичним фактом, що зумовлює звільнення позивача на підставі зазначеної норми, є не закінчення процесу ліквідації чи реорганізації або завершення процедури скорочення чисельності прокурорів, а виключно наявність рішення кадрової комісії про неуспішне проходження атестації прокурором, що не може слугувати підставою для звільнення згідно з пунктом 9 частини першої статті 51 Закону України «Про прокуратуру», незважаючи на наявність передбачених пунктом 19 розділу II «Прикінцеві і перехідні положення» Закону України «Про внесення змін до деяких законодавчих актів України щодо першочергових заходів із реформи органів прокуратури» підстав.
103. Суд апеляційної інстанції не надав жодної оцінки указаним висновкам суду першої інстанції та не урахував, що положення нормативно-правового акта, що суперечить Конституції України, згідно з вимогами частини четвертої статті 7 КАС України, не застосовуються судом.
104. Окрім того, як вбачається з матеріалів справи, оскаржуваним наказом №126к від 12 березня 2021 року вирішено: «Підполковника юстиції ОСОБА_1 , якого наказом Міністра оборони України від 25 січня 2021 року №22 звільнено з військової служби у запас на підставі підпункту «г» пункту 2 частини п`ятої статті 26 Закону України «Про військовий обов`язок і військову службу» (у зв`язку зі скороченням штатів або проведенням організаційних заходів), на підставі рішення кадрової комісії про неуспішне проходження атестації (пункт 19 розділу ІІ «Прикінцеві і перехідні положення» Закону України «Про внесення змін до деяких законодавчих актів України щодо першочергових заходів із реформи органів прокуратури» від 19 вересня 2019 року №113-ІХ) з 14 березня 2021 року звільнити з посади прокурора першого відділу військової прокуратури Донецького гарнізону (пункт 9 частини першої статті 51 Закону України «Про прокуратуру») та з органів прокуратури, виключити зі списків особового складу військової прокуратури об`єднаних сил, усіх видів забезпечення та направити на зарахування на військовий облік до ІНФОРМАЦІЯ_1 ».
105. Підставою видання зазначеного наказу указано рішення Четвертої кадрової комісії від 24 листопада 2020 року №62 та наказ Міністра оборони України від 25 січня 2021 року №22.
106. Також у преамбулі наказу №126к від 12 березня 2021 року відповідач зазначив, що він керується статтями 11, 51 Закону України «Про прокуратуру», пунктом 7 наказу Генерального прокурора «Про окремі питання забезпечення початку роботи спеціалізованих прокуратур у військовій та оборонній сфері (на правах обласних прокуратур)» від 05 лютого 2020 року №66, пунктом 19 розділу ІІ «Прикінцеві і перехідні положення» Закону України «Про внесення змін до деяких законодавчих актів України щодо першочергових заходів із реформи органів прокуратури», пунктом 14 статті 10-1, пунктом 2 статті 15 Закону України «Про соціальний і правовий захист військовослужбовців та членів їх сімей», статтями 2, 24, 26 Закону України «Про військовий обов`язок і військову службу», пунктами 242, 245 Положення про проходження громадянами України військової служби у Збройних Силах України, затвердженого Указом Президента України від 10 грудня 2008 року №1153/2008.
107. Отже, в оспорюваному наказі визначено дві підстави для звільнення ОСОБА_1 з посади прокурора та органів прокуратури: 
1) рішення про неуспішне проходження атестації (пункт 19 розділу ІІ «Прикінцеві і перехідні положення» Закону України «Про внесення змін до деяких законодавчих актів України щодо першочергових заходів із реформи органів прокуратури») та пункт 9 частини першої статті 51 Закону України «Про прокуратуру»;
2) наказ Міністра оборони України від 25 січня 2021 року №22 про звільнення з військової служби у запас на підставі підпункту «г» пункту 2 частини п`ятої статті 26 Закону України «Про військовий обов`язок і військову службу» (у зв`язку зі скороченням штатів або проведенням організаційних заходів).
108. Судами попередніх інстанцій установлено, що ОСОБА_1 призначено на посаду прокурора першого відділу військової прокуратури Донецького гарнізону 14 квітня 2016 року.
109. За правилами чинної на той час частини четвертої статті 27 Закону України «Про прокуратуру» військовим прокурором міг бути громадянин з числа офіцерів, які проходять військову службу, а звідси можна виснувати, що військова служба була обов`язковою умовою для призначення і перебування на цій посаді (військового прокурора). 
110. Після набрання чинності Законом України «Про внесення змін до деяких законодавчих актів України щодо першочергових заходів із реформи органів прокуратури», як слушно зауважував позивач, правове регулювання становища військовослужбовців військової прокуратури стало дещо невизначеним, адже частину четверту статті 27 Закону України «Про прокуратуру» виключено.
111. Відповідно до підпункту «г» пункту 2 частини п`ятої статті 26 Закону України «Про військовий обов`язок і військову службу» (у редакції чинній на момент виникнення спірних правовідносин) під час дії особливого періоду (крім періодів з моменту оголошення мобілізації - протягом строку її проведення, який визначається рішенням Президента України, та з моменту введення воєнного стану - до оголошення демобілізації) контракт припиняється (розривається), а військовослужбовці, які проходять військову службу за контрактом, звільняються з військової служби у зв`язку із скороченням штатів або проведенням організаційних заходів - у разі неможливості їх використання на службі.
112. За змістом пункту 245 Положення про проходження громадянами України військової служби у Збройних Силах України, затвердженого Указом Президента України від 10 грудня 2008 року №1153/2008 звільнення з військової служби військовослужбовців, відряджених до державних органів, підприємств, установ, організацій, державних та комунальних навчальних закладів, здійснюється посадовими особами, зазначеними в пункті 153 цього Положення, за поданням керівників державних органів, підприємств, установ, організацій, державних та комунальних навчальних закладів, до яких вони відряджалися, без зарахування в розпорядження Міністерства оборони України.
Днем закінчення військової служби для таких військовослужбовців є день, зазначений у наказі (розпорядженні) про звільнення з посади в державних органах, на підприємствах, в установах, організаціях, державних та комунальних навчальних закладах, до яких вони були відряджені.
113. Так, виданню оспорюваного наказу №126к від 12 березня 2021 року про звільнення ОСОБА_1 з посади прокурора та органів прокуратури передувало видання Міністром оборони України наказу №22 від 25 січня 2021 року про звільнення ОСОБА_1 з військової служби у запас на підставі підпункту «г» пункту 2 частини п`ятої статті 26 Закону України «Про військовий обов`язок і військову службу», а виданню наказу про звільнення з військової служби передувало ухвалення Кадровою комісією рішення від 24 листопада 2020 року про неуспішне проходження позивачем атестації. 
114. Колегія суддів зауважує, що у пункті 18 постанови від 06 листопада 1992 року №9 «Про практику розгляду судами трудових спорі» Пленум Верховного Суду України роз`яснив, що при розгляді справ про поновлення на роботі судам необхідно з`ясувати, з яких підстав проведено звільнення працівника згідно з наказом (розпорядженням) і перевіряти їх відповідність законові. Суд не в праві визнати звільнення правильним, виходячи з обставин, з якими власник або уповноважений ним орган не пов`язували звільнення.
115. Всупереч викладеному судами попередніх інстанцій не з`ясовано усіх підстав звільнення ОСОБА_1 з посади прокурора та органів прокуратури, не перевірено відповідність таких підстав чинному законодавству, не установлено чи мало вплив рішення кадрової комісії про неуспішне проходження позивачем атестації [як таке, що прийнято у часі раніше] на прийняття Міністром оборони України наказу про звільнення ОСОБА_1 з військової служби та передумов прийняття такого наказу як однієї з підстав для звільнення позивача з посади прокурора та органів прокуратури. 
116. Верховний Суд зазначає, що відповідно до частини четвертої статті 9 КАС України суд вживає визначені законом заходи, необхідні для з`ясування всіх обставин у справі, у тому числі щодо виявлення та витребування доказів з власної ініціативи.
117. У галузі дії принципу офіційності адміністративний суд зобов`язаний дослідити за власною ініціативою важливі для прийняття рішення з правового спору фактичні обставини, залучити їх до провадження та встановити їх правдивість. Таким чином, адміністративний суд поряд з активністю сторін у доведенні їх тверджень бере на себе ініціативу під час розгляду адміністративної справи.
118. Принцип офіційного з`ясування всіх обставин у справі «змушує» адміністративний суд долучатися до процесу доказування в адміністративній справі.
119. Натомість, якщо в силу певних обставин доказів не надано, суд, застосовуючи принцип офіційного з`ясування обставин справи повинен перевірити достовірність висновків.
120. Частиною третьою статті 242 КАС України установлено, що обґрунтованим є рішення, ухвалене судом на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин в адміністративній справі, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні, з наданням оцінки всім аргументам учасників справи.
121. З урахуванням викладеного колегія суддів констатує, що невжиття судами попередніх інстанцій усіх, визначених законом заходів, та не установлення усіх фактичних обставин, що мають значення для правильного вирішення справи унеможливлює прийняття законного та обґрунтованого рішення, яке б відповідало завданням адміністративного судочинства щодо справедливого і неупередженого вирішення спору, а оскаржене судове рішення не є такими, що відповідають вимогам законності й обґрунтованості, установленим статтею 242 КАС України.
122. Суди попередніх інстанцій при вирішенні справи у частині позовних вимог про визнання протиправним та скасування наказу в.о. керівника Спеціалізованої прокуратури у військовій та оборонній сфері об`єднаних сил №126к від 12 березня 2021 року про звільнення ОСОБА_1 з посади прокурора першого відділу військової прокуратури Донецького гарнізону та органів прокуратури в цілому не надали належної правової оцінки змісту позовних вимог, характеру спірних правовідносин, підставам та формулюванню причин звільнення позивача.
123. Разом з тим, суд касаційної інстанції позбавлений процесуальної можливості встановлювати або вважати доведеними обставини, що не були встановлені судами попередніх інстанцій, з огляду на положення статті 341 КАС України.
124. З урахуванням викладеного, оскаржувана постанова Першого апеляційного адміністративного суду від 13 грудня 2021 року підлягає скасуванню в частині відмови у задоволенні позовних вимог про скасування наказу про звільнення, поновлення на посаді та стягнення середнього заробітку, а справа - направленню на новий розгляд до суду апеляційної інстанції.
IV. Висновки за результатами розгляду касаційної скарги
125. Відповідно до частини третьої статті 341 КАС України суд не обмежений доводами та вимогами касаційної скарги у разі необхідності врахування висновку щодо застосування норм права, викладеного у постанові Верховного Суду після подання касаційної скарги.
126. Згідно з пунктом 2 частини першої статті 349 КАС України суд касаційної інстанції за наслідками розгляду касаційної скарги має право скасувати судові рішення судів першої та (або) апеляційної інстанцій повністю або частково і передати справу повністю або частково на новий розгляд, зокрема за встановленою підсудністю або для продовження розгляду.
127. Відповідно до частини першої статті 353 КАС України суд касаційної інстанції скасовує постанову суду апеляційної інстанції повністю або частково і залишає в силі судове рішення суду першої інстанції у відповідній частині, якщо в передбачених статтею 341 цього Кодексу межах встановить, що судом апеляційної інстанції скасовано судове рішення, яке відповідає закону.
128. Справа направляється до суду апеляційної інстанції для продовження розгляду або на новий розгляд, якщо порушення допущені тільки цим судом. В усіх інших випадках справа направляється до суду першої інстанції (частина четверта статті 353 КАС України).
129. У зв`язку з наведеним Верховний Суд уважає, що касаційну скаргу необхідно задовольнити частково.
V. Висновки щодо розподілу судових витрат
130. З огляду на результат касаційного розгляду судові витрати розподілу не підлягають. 
Керуючись статтями 341, 345, 349, 353, 355, 356, 359 КАС України, Верховний Суд
ПОСТАНОВИВ:
1. Касаційну скаргу ОСОБА_1 задовольнити частково.
2. Постанову Першого апеляційного адміністративного суду від 13 грудня 2021 року у справі №200/2681/21-а у частині відмови у задоволенні позовних вимог про скасування наказу про звільнення, поновлення на посаді та стягнення середнього заробітку - скасувати.
3. Справу №200/2681/21-а у цій частині вимог направити на новий судовий розгляд до суду апеляційної інстанції - Першого апеляційного адміністративного суду.
4. В іншій частині постанову Першого апеляційного адміністративного суду від 13 грудня 2021 року у справі №200/2681/21-а залишити без змін.
Постанова набирає законної сили з дати її ухвалення, є остаточною і оскарженню не підлягає.

Судді	А.В. Жук С.А. Уханенко   Ж.М. Мельник-Томенко