ПОСТАНОВА
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

27 серпня 2026 року 
м. Київ
справа № 160/30042/23
адміністративні провадження № К/990/27632/24, № К/990/39644/24
Верховний Суд у складі колегії суддів Касаційного адміністративного суду:
судді-доповідача - Загороднюка А.Г.,
суддів: Білак М.В., Соколова В.М.,
розглянувши в порядку письмового провадження касаційну скаргу Міністерства юстиції України на рішення Дніпропетровського окружного адміністративного суду від 14 березня 2024 року (суддя: Неклеса О.М.), постанову Третього апеляційного адміністративного суду від 22 травня 2024 року (судді: Олефіренко Н.А., Божко Л.А., Суховаров А.В.) та ухвалу Третього апеляційного адміністративного суду від 18 вересня 2024 року про відмову у роз`ясненні судового рішення (судді: Олефіренко Н.А., Божко Л.А., Суховаров А.В.) у справі за адміністративним позовом ОСОБА_1 до Державної установи «Водянська виправна колонія (№146)», Міністерства юстиції України про визнання бездіяльності протиправною, зобов`язання вчинити певні дії, стягнення середнього заробітку,
УСТАНОВИВ:
Короткий зміст позовних вимог та їх обґрунтування
15 листопада 2023 року ОСОБА_1 (далі також - позивач, ОСОБА_1 ) звернувся до суду з адміністративним позовом до Державної установи «Водянська виправна колонія (№146)» (далі також - відповідач 1), Міністерства юстиції України (далі також - відповідач 2) з вимогами:
- визнати протиправною бездіяльність Міністерства юстиції України щодо невиплати ОСОБА_1 грошового забезпечення з 15 вересня 2023 року (дати видачі наказу Міністерства юстиції України №1502/к від 15 вересня 2023 року) по день звернення до суду;
- зобов`язати Міністерство юстиції України негайно врегулювати питання оплати праці (служби) щодо виплати ОСОБА_1 грошового забезпечення відповідно до наказу Міністерства юстиції України № 925/5 - 2018 «Порядок виплати грошового забезпечення та компенсаційних виплат особам рядового і начальницького складу Державної кримінально - виконавчої служби України»;
- стягнути з Державної установи «Водянська виправна колонія (№146)», правонаступника Державної установи «Широківський виправний центр (№75)», на користь ОСОБА_1 середній заробіток за час протиправної бездіяльності Міністерства юстиції України щодо врегулювання питання виплати грошового забезпечення за період з 15 вересня 2023 року (з дня винесення наказу Міністерства юстиції України №1502/К) по день ухвалення рішення суду, з розрахунку 928,16 грн за кожен календарний день. Станом на день подання позову стягненню підлягає 57 545,92 грн.
На обґрунтування позову позивач зазначив, що наказом Міністерства юстиції України від 15 вересня 2023 року №1502/к, виданим на виконання рішення Дніпропетровського окружного адміністративного суду від 07 вересня 2022 року у справі № 160/25710/21, його поновлено на посаді начальника Державної установи «Широківський виправний центр (№75)». Відповідно до доручення Міністерства юстиції України від 27 вересня 2023 року №349/1.3/48-23 йому визначено робоче місце - кабінет № 301 у приміщенні адміністративної будівлі Державної установи «Водянська виправна колонія (№146)», яка є правонаступником Державної установи «Широківський виправний центр (№75)». 
Позивач твердив, що після поновлення на посаді він щоденно прибував до визначеного місця служби, проте, всупереч вимогам Конституції України та наказу Міністерства юстиції України від 23 березня 2018 року № 925/5 «Про затвердження Порядку виплати грошового забезпечення та компенсаційних виплат особам рядового і начальницького складу Державної кримінально-виконавчої служби України», зареєстрованого в Міністерстві юстиції України 28 березня 2018 року за №377/31829, не отримував грошового забезпечення.
Як зазначив позивач, у відповідь на його неодноразові звернення і рапорти щодо виплати грошового забезпечення Міністерство юстиції України листом від 24 жовтня 2023 року №139597/151105-33-23/16.3.2 повідомило, що запити від Південно-Східного міжрегіонального управління, в підпорядкуванні якого знаходиться Державна установа «Водянська виправна колонія (№146)», щодо виділення додаткового фінансування для виплати йому грошового забезпечення не надходили. Водночас Південно-Східне міжрегіональне управління листом від 09 листопада 2023 року № 3.3.2278-2023/Ц-2024 проінформувало, що в мережі розпорядників коштів, підпорядкованих Південно-Східному міжрегіональному управлінню з питань виконання кримінальних покарань Міністерства юстиції, відсутня Державна установа «Широківський виправний центр (№75)», у зв`язку з чим кошторис видатків та доходів на 2023 рік для цієї установи не затверджувався.
Позивач також указував, що на час виконання рішення Дніпропетровського окружного адміністративного суду від 07 вересня 2022 року у справі №160/25710/21 Державна установа «Широківський виправний центр (№75)» була перейменована на Державну установу «Водянська виправна колонія (№146)», а посаду начальника, на якій його було поновлено, скорочено. За доводами позивача, Міністерство юстиції України фактично поновило його на посаді, яка на той час вже не існувала.
На переконання позивача, саме така поведінка Міністерства юстиції України стала причиною невиплати йому грошового забезпечення, оскільки Міністерство не вжило належних організаційних та правових заходів, необхідних у зв`язку зі зміною найменування установи, скороченням відповідної посади тощо.
Посилаючись на наведені обставини, позивач вважав, що має право на стягнення середнього заробітку за час протиправної бездіяльності Міністерства юстиції України щодо неврегулювання питання виплати грошового забезпечення у сумі 57 545,92 грн, обчисленій виходячи із середньоденного грошового забезпечення у розмірі 928,16 грн за 62 календарні дні невиплати, з урахуванням податків, зборів та інших обов`язкових платежів.
Короткий зміст рішень судів попередніх інстанцій
Рішенням Дніпропетровського окружного адміністративного суду від 14 березня 2024 року позов задоволено частково. 
Суд першої інстанції, вийшовши за межі позовних вимог, визнав протиправною бездіяльність Міністерства юстиції України щодо неврегулювання питання про оплату праці (служби) ОСОБА_1 за період з 15 вересня 2023 року по 11 грудня 2023 року (абзац другий резолютивної частини).
Зобов`язав Міністерство юстиції України врегулювати питання про оплату праці (служби) ОСОБА_1 за період з 15 вересня 2023 року по 11 грудня 2023 року відповідно до наказу Міністерства юстиції України «Про затвердження Порядку виплати грошового забезпечення та компенсаційних виплат особам рядового і начальницького складу Державної кримінально - виконавчої служби України» від 23 березня 2018 року №925/5-2018, зареєстрованого в Міністерстві юстиції України 28 березня 2018 року за №377/31829 (абзац третій резолютивної частини).
В іншій частині позовних вимог відмовив.
Ухвалюючи таке рішення, суд першої інстанції зазначив, що відповідно до пунктів 5, 9 наказу Міністерства юстиції України від 23 березня 2018 року № 925/5 виплата грошового забезпечення особам рядового і начальницького складу здійснюється за місцем їх служби в межах асигнувань, затверджених кошторисом відповідного органу або установи. Підставою для виплати грошового забезпечення є наказ органу або установи про призначення на штатну посаду, яка відноситься до його номенклатури. При цьому згідно з пунктом 11 цього Наказу, у разі виникнення права на отримання відповідного виду грошового забезпечення така виплата здійснюється з дня набуття особою цього права.
Суд установив, що посада начальника установи Державної кримінально-виконавчої служби України є номенклатурою Міністерства юстиції України. Наказом Міністерства юстиції України від 15 вересня 2023 року №1502/к ОСОБА_1 поновлено на посаді начальника Державної установи «Широківський виправний центр (№75)», яка на той час вже була скорочена, у зв`язку з перейменуванням установи на Державну установу «Водянська виправна колонія (№146)».
Надалі, наказом Міністерства юстиції України «Про переміщення» від 07 грудня 2023 року №2022/к ОСОБА_1 призначено на посаду начальника Державної установи «Водянська виправна колонія (№146)» з 12 грудня 2023 року. Виплату грошового забезпечення позивачу згідно з бухгалтерською довідкою Державної установи «Водянська виправна колонія (№146)» від 27 лютого 2024 року №146/4-593 розпочато саме з 12 грудня 2023 року.
Оцінивши наведені обставини, суд першої інстанції дійшов висновку, що на час поновлення позивача на посаді начальника Державної установи «Широківський виправний центр (№75)» Міністерство юстиції України не вирішило в установленому законодавством порядку питання щодо оплати його праці (служби), що призвело до того, що позивач не отримував грошове забезпечення відповідно до наказу Міністерства юстиції України від 23 березня 2018 року № 925/5 в період з 15 вересня 2023 року по 11 грудня 2023 року.
Керуючись необхідністю повного захисту прав позивача, суд вважав за належне вийти за межі заявлених позовних вимог та визнати протиправною бездіяльність Міністерства юстиції України щодо неврегулювання питання оплати праці (служби) позивача в період з 15 вересня 2023 року по 11 грудня 2023 року, а також покласти на Міністерство юстиції України обов`язок врегулювати зазначене питання відповідно до вимог наказу Міністерства юстиції України від 23 березня 2018 року № 925/5.
Водночас вимогу про стягнення з Державної установи «Водянська виправна колонія (№146)» середнього заробітку за час протиправної бездіяльності Міністерства юстиції України суд першої інстанції визнав передчасною. Такий висновок суд мотивував тим, що матеріали справи не містять доказів зарахування позивача до штату Державної установи «Водянська виправна колонія (№146)» у період з 15 вересня 2023 року по 11 грудня 2023 року. Крім того, позивач не надав доказів звернення до зазначеної установи з вимогою про нарахування та виплату грошового забезпечення за цей період.
Не погодившись з рішенням суду першої інстанції, Міністерство юстиції України оскаржило його в апеляційному порядку.
Постановою Третього апеляційного адміністративного суду від 22 травня 2024 року апеляційну скаргу Міністерства юстиції України задоволено частково.
Суд апеляційної інстанції рішення Дніпропетровського окружного адміністративного суду від 14 березня 2024 року змінив.
Доповнив мотивувальну частину рішення Дніпропетровського окружного адміністративного суду від 14 березня 2024 року обставинами встановленими судом апеляційної інстанції щодо судового контролю та примусового виконання рішення суду у справі № 160/25710/21.
Виключив абзац другий резолютивної частини рішення Дніпропетровського окружного адміністративного суду від 14 березня 2024 року.
В абзаці третьому резолютивної частини рішення Дніпропетровського окружного адміністративного суду від 14 березня 2024 року визначив, що на користь ОСОБА_1 з Державної установи «Водянська виправна колонія (№146)» підлягає стягненню виплата середнього заробітку за час затримки виконання рішення про поновлення на посаді замість середнього заробітку за час вимушеного прогулу.
В іншій частині рішення Дніпропетровського окружного адміністративного суду від 14 березня 2024 року залишив без змін.
Змінюючи рішення суду першої інстанції в частині задоволених позовних вимог, суд апеляційної інстанції указав, що відповідно до статті 235 Кодексу законів про працю України (далі - КЗпП України), статей 14, 370, 371 КАС України роботодавець зобов`язаний добровільно і негайно виконати рішення суду про поновлення на роботі працівника шляхом видання відповідного наказу одразу після оголошення рішення суду. Невиконання судового рішення тягне за собою відповідальність, встановлену законом. Зокрема, статтею 236 КзпП України передбачено обов`язок роботодавця виплатити працівникові середній заробіток за весь час затримки виконання рішення про поновлення на роботі.
Суд установив, що рішенням Дніпропетровського окружного адміністративного суду від 07 вересня 2022 року у справі № 160/25710/21, залишеним без змін постановою Третього апеляційного адміністративного суду від 14 червня 2023 року, ОСОБА_1 поновлено на посаді начальника Державної установи «Широківський виправний центр №75».
Згідно із бухгалтерською довідкою Державної установи «Широківський виправний центр (№75)» від 27 лютого 2024 року №146/4-593 виплату грошового забезпечення позивачу розпочато з 12 грудня 2023 року.
Виходячи з наведених обставин суд апеляційної інстанції дійшов висновку, що в спірних правовідносинах підтверджено факт затримки виконання судового рішення про поновлення позивача на роботі і що ОСОБА_1 має право відповідно до статті 236 КЗпП України на отримання середнього заробітку за час затримки виконання такого рішення за період з 15 вересня 2023 року по 11 грудня 2023 року.
При цьому суд звернув увагу, що оскільки спірним у цій справі є питання щодо виплати позивачу середнього заробітку за час затримки виконання рішення суду про поновлення на посаді, підстави для визнання протиправними дій Міністерства юстиції України щодо невиплати ОСОБА_1 грошового забезпечення відсутні, а належним способом захисту його порушених прав є постановлення рішення про виплату середнього заробітку за час затримки виконання рішення суду про поновлення на посаді.
З цих підстав суд апеляційної інстанції вважав на необхідне змінити рішення суду першої інстанції із доповненням його мотивувальної частини встановленими судом обставинами щодо судового контролю та примусового виконання рішення суду у справі № 160/25710/21, а також із виключенням абзацу другого його резолютивної частини та визначенням в абзаці третьому його резолютивної частини про те, що на користь ОСОБА_1 підлягає виплаті середній заробіток за час затримки виконання рішення суду про поновлення на посаді.
Вирішуючи питання щодо особи, на яку покладається обов`язок здійснити таку виплату, суд апеляційної інстанції виходив із того, що розглядуваному випадку мала місце реорганізація Державної установи «Широківський виправний центр (№75)», внаслідок чого її діяльність було припинено, а всі її права й обов`язки у порядку правонаступництва перейшли до Державної установи «Водянська виправна колонія (№146)». Відтак суд вважав, що саме правонаступник має здійснити відповідну виплату, оскільки обов`язок по працевлаштуванню незаконно звільненого працівника покладений на роботодавця, яким у випадку реорганізації державної установи є її правонаступник, якому передані відповідні завдання і функції.
Після ухвалення зазначеної постанови Міністерство юстиції України звернулося до суду апеляційної інстанції із заявою про її роз`яснення.
В заяві заявник просив надати роз`яснення на такі питання: 1) як саме було змінено абзац третій резолютивної частини рішення Дніпропетровського окружного адміністративного суду від 14 березня 2024 року та в якій редакції його застосовувати; 2) якими обставинами доповнено рішення Дніпропетровського окружного адміністративного суду від 14 березня 2024 року щодо встановлення судового контролю та примусового виконання рішення; 3) чи можна вважати, що у задоволенні позовних вимог ОСОБА_1 до Міністерства юстиції України відмовлено у повному обсязі; 4) як судом вирішено питання щодо перерозподілу судових витрат зі сплати судового збору.
Ухвалою Третього апеляційного адміністративного суду від 18 вересня 2024 року у задоволенні заяви Міністерства юстиції України про роз`яснення постанови Третього апеляційного адміністративного суду від 22 травня 2024 року відмовлено.
Відмовляючи в задоволенні заяви про роз`яснення судового рішення, суд апеляційної інстанції зазначив, що постанова від 22 травня 2024 року відповідає вимогам процесуального закону щодо змісту та форми судового рішення, а її мотивувальна частина містить належне обґрунтування висновків суду і підстав часткового задоволення позовних вимог.
Підстави касаційного оскарження та їх обґрунтування
Не погоджуючись з рішенням суду першої інстанції від 14 березня 2024 року та постановою суду апеляційної інстанції від 22 травня 2024 року в частині задоволених позовних вимог, Міністерство юстиції України подало до Верховного Суду касаційну скаргу, в якій посилаючись на неправильне застосування судами норм матеріального права і порушення норм процесуального права, просить зазначені судові рішення скасувати та ухвалити нове рішення про відмову у позові.
Підставою касаційного оскарження скаржник визначено пункт 3 частини четвертої статті 328 Кодексу адміністративного судочинства України (далі - КАС України), посилаючись на відсутність висновку Верховного Суду щодо застосування пунктів 5, 10, 24 розділу I наказу Міністерства юстиції України від 23 березня 2018 року № 925/5, у подібних правовідносинах.
Касаційна скарга обґрунтована тим, що суд першої інстанції безпідставно дійшов висновку про протиправну бездіяльність Міністерства юстиції України щодо неврегулювання питання оплати праці (служби) позивача, а суд апеляційної інстанції помилково кваліфікував невиплату позивачу грошового забезпечення як затримку виконання рішення суду про його поновлення на посаді.
При цьому суд першої інстанції всупереч вимогам статті 242 КАС України не зазначив, яку саме норму права порушило Міністерство юстиції України у спірних правовідносинах, не навів належного обґрунтування висновку про протиправність його бездіяльності та не встановив, яким чином така бездіяльність призвела до порушення прав чи законних інтересів позивача. Водночас суд апеляційної інстанції, вважаючи невиплату позивачу грошового забезпечення затримкою виконання рішення про поновлення його на посаді, не навів належного мотивування такого висновку, чим також порушив вимоги статті 242 КАС України.
Обґрунтовуючи свою позицію, скаржник зазначає, що відповідно до пункту 5 розділу І наказу Міністерства юстиції України від 23 березня 2018 року № 925/5 виплата грошового забезпечення особам рядового і начальницького складу здійснюється за місцем їх служби в межах асигнувань, затверджених кошторисом відповідного органу чи установи. При цьому Державна установа «Водянська виправна колонія (№146)» (правонаступник Державної установи «Широківський виправний центр (№75)») перебуває у підпорядкуванні Південно-Східного міжрегіонального управління з питань виконання кримінальних покарань Міністерства юстиції України.
Скаржник указує, що Міністерство юстиції України не отримувало від зазначеного міжрегіонального управління запитів щодо виділення додаткового фінансування для виплати позивачу грошового забезпечення після його поновлення на посаді. На думку скаржника, вирішення питання про таку виплату передбачало вчинення саме Південно-Східним міжрегіональним управлінням відповідних організаційних та фінансових заходів, зокрема внесення змін до кошторису, що судами попередніх інстанцій залишено поза увагою. З огляду на це Міністерство юстиції України вважає себе неналежним відповідачем у спірних правовідносинах.
Крім того, скаржник зазначає, що рішення Дніпропетровського окружного адміністративного суду від 07 вересня 2022 року у справі № 160/25710/21 в частині поновлення позивача на посаді начальника Державної установи «Широківський виправний центр (№ 75)» та стягнення на його користь середнього заробітку за час вимушеного прогулу виконано повністю. На виконання цього рішення наказом Міністерство юстиції України від 15 вересня 2023 року № 1502/к позивача поновлено на зазначеній посаді з 24 листопада 2021 року.
При цьому скаржник посилається на пункт 34 постанови Пленуму Верховного Суду України від 06 листопада 1992 року № 9 «Про практику розгляду судами трудових спорів», відповідно до якого належним виконанням судового рішення про поновлення на роботі слід вважати видання власником про це наказу. Виходячи з цього скаржник вважає безпідставним висновок апеляційного суду про наявність затримки виконання рішення суду у справі №160/25710/21. За доводами скаржника, жодна норма чинного законодавства не зобов`язує Міністерство юстиції України вчиняти додаткові дії у межах виконання рішення суду про поновлення на посаді, зокрема врегулювати питання щодо оплати праці.
Також, скаржник зазначає, що стягуючи на користь позивача середній заробіток за час затримки виконання рішення суду про поновлення на посаді, апеляційний суд не встановив, в чому саме полягає затримка виконання рішення суду і чи має вона місце у цих правовідносинах, не визначив період затримки та не провів розрахунок належних до стягнення сум, що не відповідає вимогам статті 236 КЗпП України.
Окремо скаржник звертає увагу, що позивач звернувся до суду з вимогами про визнання протиправною бездіяльності Міністерства юстиції України щодо невиплати грошового забезпечення, зобов`язання врегулювати питання його виплати та стягнення середнього заробітку за час такої бездіяльності. Натомість суд апеляційної інстанції, постановивши стягнути середній заробіток за час затримки виконання рішення про поновлення на посаді, фактично змінив предмет заявлених позовних вимог, вийшовши за межі позову.
Скаржник також вважає, що у разі незгоди з виконанням рішення про поновлення на посаді позивач мав право звернутися до суду, який ухвалив відповідне рішення, із заявою в порядку статті 236 КЗпП України та статті 383 КАС України про виплату середнього заробітку за час затримки його виконання, а не ініціювати новий публічно-правовий спір про стягнення середнього заробітку за час вимушеного прогулу, який фактично вважається вирішеним, що, на його переконання, так само не враховано судами попередніх інстанцій.
Не погоджуючись з ухвалою суду апеляційної інстанції від 18 вересня 2024 року про відмову в роз`ясненні судового рішення, Міністерство юстиції України також подало касаційну скаргу, в якій, посилаючись на порушення судом норм процесуального права, просить скасувати зазначену ухвалу та ухвалити нове рішення про роз`яснення постанови Третього апеляційного адміністративного суду від 22 травня 2024 року.
Касаційна скарга мотивована тим, що резолютивна частина постанови Третього апеляційного адміністративного суду від 22 травня 2024 року є нечіткою і незрозумілою. Зокрема, резолютивна частина постанови Третього апеляційного адміністративного суду від 22 травня 2024 року, якою внесено зміни до абзацу третього резолютивної частини рішення Дніпропетровського окружного адміністративного суду від 14 березня 2024 року, не узгоджується за логікою та трактуванням абзацу третього резолютивної частини рішення суду першої інстанції. На думку скаржника, абзац третій резолютивної частини рішення Дніпропетровського окружного адміністративного суду від 14 березня 2024 року викладено в абсолютно новій редакції. Крім того, зі змісту резолютивної частини постанови Третього апеляційного адміністративного суду від 22 травня 2024 року випливає висновок про відмову в задоволенні позовних вимог ОСОБА_1 до Міністерства юстиції України, тоді як рішення суду першої інстанції від 14 березня 2024 року в частині стягнення з Міністерства юстиції України судового збору у розмірі 536,80 грн залишено без змін. На переконання скаржника, такий підхід не узгоджується з вимогами частини шостої статті 139 КАС України, відповідно до якої у разі зміни судом апеляційної інстанції судового рішення без направлення справи на новий розгляд суд повинен вирішити питання про відповідний перерозподіл судових витрат.
Позиція інших учасників справи
Від ОСОБА_1 надійшли відзиви на касаційній скарги Міністерства юстиції України, в яких він, посилаючись на те, що доводи скаржника про неправильне застосування судами першої та апеляційної інстанцій норм матеріального та допущення ними порушення норм процесуального права не мають жодного законного підґрунтя, заявив клопотання про закриття відповідних касаційних проваджень.
Рух касаційної скарги
Ухвалою Верховного Суду від 09 вересня 2024 року визнано поважними причини пропуску строку Міністерством юстиції України на касаційне оскарження рішення Дніпропетровського окружного адміністративного суду від 14 березня 2024 року та постанови Третього апеляційного адміністративного суду від 22 травня 2024 року; відкрито касаційне провадження за касаційною скаргою Міністерства юстиції України на рішення Дніпропетровського окружного адміністративного суду від 14 березня 2024 року та постанову Третього апеляційного адміністративного суду від 22 травня 2024 року у справі №160/30042/23.
Ухвалою Верховного Суду від 11 листопада 2024 року відкрито касаційне провадження за касаційною скаргою Міністерства юстиції України на ухвалу Третього апеляційного адміністративного суду від 18 вересня 2024 року у справі № 160/30042/23.
Ухвалою Верховного Суду від 26 серпня 2026 року відмовлено у задоволенні клопотання Міністерства юстиції України про зупинення виконання рішення Дніпропетровського окружного адміністративного суду від 14 березня 2024 року та постанови Третього апеляційного адміністративного суду від 22 травня 2024 року у справі №160/30042/23.
Ухвалою Верховного Суду від 26 серпня 2026 року призначено справу до розгляду.
Ухвалою Верховного Суду від 27 серпня 2026 року відмовлено у задоволенні клопотання ОСОБА_1 про закриття касаційного провадження за касаційною скаргою Міністерства юстиції України на рішення Дніпропетровського окружного адміністративного суду від 14 березня 2024 року та постанову Третього апеляційного адміністративного суду від 22 травня 2024 року у справі №160/30042/23.
Ухвалою Верховного Суду від 27 серпня 2026 року відмовлено у задоволенні клопотання ОСОБА_1 про закриття касаційного провадження за касаційною скаргою Міністерства юстиції України на ухвалу Третього апеляційного адміністративного суду від 18 вересня 2024 року у справі №160/30042/23.
Установлені судами попередніх інстанцій обставини справи
ОСОБА_1 обіймав посаду начальника Державної установи «Широківський виправний центр (№75)», яку в подальшому відповідно до наказу Міністерства юстиції України від 08 грудня 2021 року № 4394/5, перейменовано у Державну установу «Водянська виправна колонія (№146)».
Наказом Міністерства юстиції України «Про проведення службового розслідування» від 30 серпня 2021 року № 2984/7 призначено службове розслідування, зокрема щодо начальника Державної установи «Широківський виправний центр (№75)» полковника внутрішньої служби ОСОБА_1 .
Наказом Міністерства юстиції України «Про продовження строку проведення службового розслідування» від 28 вересня 2021 року № 3387/7 продовжено строк проведення службового розслідування, призначеного на підставі наказу від 30 серпня 2021 року № 2984/7, на один місяць.
За результатами службового розслідування наказом Міністерства юстиції України «Про накладення дисциплінарного стягнення» від 15 листопада 2021 року на начальника Державної установи «Широківський виправний центр (№75)» полковника внутрішньої служби ОСОБА_1 накладено дисциплінарне стягнення у виді звільнення з посади за порушення службової дисципліни.
На виконання зазначеного дисциплінарного стягнення наказом Міністерства юстиції України від 17 листопада 2021 року № 2734/к «Про виконання дисциплінарного стягнення» полковника внутрішньої служби ОСОБА_1 звільнено 23 листопада 2021 року з посади начальника Державної установи «Широківський виправний центр (№75)». 
Не погодившись із зазначеними наказами, ОСОБА_1 звернувся до суду з адміністративним позовом.
Рішенням Дніпропетровського окружного адміністративного суду від 07 вересня 2022 року у справі №160/25710/21 адміністративний позов ОСОБА_2 до Міністерства юстиції України, Державної установи «Широківський виправний центр (№75)» про визнання протиправним та скасування наказів, поновлення на роботі, стягнення середнього заробітку за час вимушеного прогулу, задоволено частково.
Визнано протиправним та скасовано наказ Міністерства юстиції України від 15 листопада 2021 року №2711/к «Про накладення дисциплінарного стягнення», яким на начальника Державної установи «Широківський виправний центр (№75)» полковника внутрішньої служби ОСОБА_1 накладено дисциплінарне стягнення у виді звільнення з посади за порушення службової дисципліни.
Визнано протиправним та скасовано наказ Міністерства юстиції України від 17 листопада 2021 року № 2734/к «Про виконання дисциплінарного стягнення» в частині пункту 1, яким полковника внутрішньої служби ОСОБА_1 звільнено 23 листопада 2021 року з посади начальника Державної установи «Широківський виправний центр (№75)».
Поновлено ОСОБА_1 на посаді начальника Державної установи «Широківський виправний центр № 75» з 24 листопада 2021 року.
Стягнуто з Державної установи «Широківський виправний центр № 75» на користь ОСОБА_1 середній заробіток за час вимушеного прогулу за період з 24 листопада 2021 року по 07 вересня 2022 року з розрахунку 928,16 грн у розмірі 267 310,10 грн, з вирахуванням обов`язкових зборів та платежів.
Стягнуто за рахунок бюджетних асигнувань Міністерства юстиції України на користь ОСОБА_1 витрати з оплати судового збору у розмірі 454,00 грн та витрати на професійну правову допомогу у розмірі 2 500,00 грн.
Стягнуто за рахунок бюджетних асигнувань Державної установи «Широківський виправний центр (№75)» на користь ОСОБА_1 витрати з оплати судового збору у розмірі 454,00 грн та витрати на професійну правову допомогу у розмірі 2 500,00 грн.
В іншій частині заявлених позовних вимог відмовлено.
Не погодившись із зазначеним рішенням, Міністерство юстиції України подало апеляційну скаргу.
Постановою Третього апеляційного адміністративного суду від 14 червня 2023 року апеляційну скаргу Міністерства юстиції України залишено без задоволення, а рішення Дніпропетровського окружного адміністративного суду від 07 вересня 2022 року - без змін.
26 червня 2023 року Міністерство юстиції України звернулося до Дніпропетровського окружного адміністративного суду із заявою про роз`яснення рішення Дніпропетровського окружного адміністративного суду від 07 вересня 2022 року у справі №160/25710/21 року в частині поновлення ОСОБА_1 на посаді.
Ухвалою Дніпропетровського окружного адміністративного суду від 12 вересня 2023 року у задоволенні заяви Міністерства юстиції України про роз`яснення судового рішення відмовлено.
Не погодившись із цією ухвалою, Міністерство юстиції України оскаржило її в апеляційному порядку.
Постановою Третього апеляційного адміністративного суду від 21 листопада 2023 року у справі №160/25710/21 апеляційну скаргу Міністерства юстиції України залишено без задоволення, а ухвалу Дніпропетровського окружного адміністративного суду від 12 вересня 2023 року про відмову у роз`ясненні судового рішення - без змін.
На виконання рішення Дніпропетровського окружного адміністративні суду від 07 вересня 2022 року та постанови Третього апеляційного адміністративного суду від 14 червня 2023 року у справі № 160/25710/21 Міністерство юстиції України видало наказ від 15 вересня 2023 року № 1502/к, яким скасувало наказ від 15 листопада 2021 року № 2711/к «Про накладення дисциплінарного стягнення», скасувало пункт 1 наказу 17 листопада 2021 року № 2734/к «Про виконання дисциплінарного стягнення та поновило ОСОБА_1 на посаді начальника Державної установи «Широківський виправний центр (№ 75)» з 24 листопада 2021 року.
Після ознайомлення позивача з указаним наказом Міністерство юстиції України дорученням від 27 вересня 2023 року № 349/1.3/48-23 зобов`язало начальника Південно-Східного міжрегіонального управління з питань виконання кримінальних покарань Міністерства юстиції вжити заходів щодо визначення робочого місця та режиму роботи ОСОБА_1 .
На виконання цього доручення наказом виконувача обов`язків начальника Державної установи «Водянська виправна колонія (№146)» від 06 жовтня 2023 року № 249/ОД-23 робочим місцем ОСОБА_1 визначено кабінет № 301 адміністративної будівлі Державної установи «Водянська виправна колонія (№146)».
06 жовтня 2023 року ОСОБА_1 звернувся до Міністерства юстиції України з електронною скаргою, в якій просив невідкладно виплатити йому грошове забезпечення за вересень 2023 року та повідомити про причини затримки такої виплати.
У відповідь на цю та інші скарги позивача Міністерство юстиції України листом від 24 жовтня 2023 року № 139597/151105-33-23/16.3.2 повідомило, що позивача поновлено на посаді відповідно до судових рішень у справі № 160/25710/21, однак рішення суду не передбачає його поновлення чи призначення на посаду начальника Державної установи «Водянська виправна колонія (№146)». Також зазначено, що Державна установа «Водянська виправна колонія (№146)» перебуває у підпорядкуванні Південно-Східного міжрегіонального управління з питань виконання кримінальних покарань Міністерства юстиції й запити від міжрегіонального управління щодо виділення додаткового фінансування для виплати позивачу грошового забезпечення до Міністерства юстиції України не надходили.
У відповідь на звернення позивача від 27 вересня 2023 року та від 25 жовтня 2023 року Південно-Східне міжрегіональне управління з питань виконання кримінальних покарань Міністерства юстиції листами від 27 жовтня 2023 року №7754/3.3.-2023 та від 09 листопада 2023 року №3.3./2278-2023/Ц-2024, повідомило, що Державна установа «Широківський виправний центр (№75)» відсутня у мережі розпорядників бюджетних коштів, підпорядкованих управлінню, у зв`язку з чим кошторис видатків і доходів цієї установи на 2023 рік не затверджувався та не фінансувався.
Вважаючи, що невиплата грошового забезпечення є наслідком протиправної бездіяльності Міністерства юстиції України, 15 листопада 2023 року ОСОБА_1 звернувся до суду з цим адміністративним позовом.
Під час розгляду цієї справи, на підставі постанови Третього апеляційного адміністративного суду від 21 листопада 2023 року у справі № 160/25710/21, рапорту ОСОБА_1. від 30 листопада 2023 року, листа начальника Департаменту з питань виконання кримінальних покарань полковника внутрішньої служби Гречанюка С.К. від 05 грудня 2023 року № ДЕП-3695/ДЕП-16835/4.12/8- 2_23/8/2/15-23, Міністерство юстиції України видало наказ «Про переміщення» від 07 грудня 2023 року № 2022/к.
Відповідно до зазначеного наказу ОСОБА_1 з 12 грудня 2023 року призначено на посаду начальника Державної установи «Водянська виправна колонія (№146)» у порядку переміщення відповідно до частини п`ятої статті 23 Закону України «Про Державну кримінально-виконавчу службу України» та пункту 2 частини першої статті 65 Закону України «Про Національну поліцію», із встановленням посадового окладу відповідно до законодавства про грошове забезпечення осіб рядового і начальницького складу.
ДЖЕРЕЛА ПРАВА Й АКТИ ЇХНЬОГО ЗАСТОСУВАННЯ 
Відповідно до частини другої статті 19 Конституції України органи державної влади та органи місцевого самоврядування, їх посадові особи зобов`язані діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України.
Згідно з частиною першою статті 129-1 Конституції України суд ухвалює рішення іменем України. Судове рішення є обов`язковим до виконання.
Частинами другою-третьою статті 14 КАС України передбачено, що судові рішення, що набрали законної сили, є обов`язковими до виконання всіма органами державної влади, органами місцевого самоврядування, їх посадовими та службовими особами, фізичними і юридичними особами та їх об`єднаннями на всій території України. Невиконання судового рішення тягне за собою відповідальність, встановлену законом.
Відповідно до пункту 3 частини першої статті 371 КАС України негайно виконуються рішення суду про поновлення на посаді у відносинах публічної служби.
Частиною другою статті 372 КАС України визначено, що судове рішення, яке набрало законної сили або яке належить виконати негайно, є підставою для його виконання.
Частиною сьомою статті 235 КЗпП України передбачено, що рішення про поновлення на роботі незаконно звільненого або переведеного на іншу роботу працівника, прийняте органом, який розглядає трудовий спір, підлягає негайному виконанню.
За змістом статті 236 КЗпП України у разі затримки власником або уповноваженим ним органом виконання рішення органу, який розглядав трудовий спір про поновлення на роботі незаконно звільненого або переведеного на іншу роботу працівника, цей орган виносить ухвалу про виплату йому середнього заробітку або різниці в заробітку за час затримки.
Порядок виплати грошового забезпечення та компенсаційних виплат особам рядового і начальницького складу Державної кримінально-виконавчої служби України затверджено наказом Міністерства юстиції України від 28 березня 2018 року № 925/5 (далі - Порядок № 925/5).
Відповідно до пункту 3 розділу І Порядку № 925/5 грошове забезпечення осіб рядового і начальницького складу включає: щомісячні основні види грошового забезпечення; щомісячні додаткові види грошового забезпечення; одноразові додаткові види грошового забезпечення.
Згідно з пунктом 4 розділу І Порядку № 925/5 грошове забезпечення виплачується особам рядового і начальницького складу, зокрема, які займають штатні посади в Департаменті з питань виконання кримінальних покарань, міжрегіональних управліннях з питань виконання кримінальних покарань Міністерства юстиції, органах пробації, установах виконання покарань, слідчих ізоляторах, воєнізованих формуваннях, закладі вищої освіти із специфічними умовами навчання, що належить до сфери управління Міністерства юстиції України, та закладах охорони здоров`я, таборах для тримання військовополонених, на підприємствах установ виконання покарань, інших підприємствах, в установах і організаціях, створених для забезпечення виконання завдань Державної кримінально-виконавчої служби України (далі - органи та установи).
Пунктом 5 розділу І Порядку № 925/5 встановлено, що виплата грошового забезпечення осіб рядового і начальницького складу здійснюється за місцем їх служби в межах асигнувань, затверджених кошторисом відповідного органу або установи на грошове забезпечення.
Особам рядового і начальницького складу, які проходять службу в державних підприємствах Державної кримінально-виконавчої служби України, грошове забезпечення виплачується за рахунок і в межах коштів відповідних підприємств.
Відповідно до абзацу другого пункту 9 розділу І Порядку № 925/5 підставою для виплати грошового забезпечення особі рядового чи начальницького складу, зокрема, є наказ органу або установи про призначення на штатну посаду, яка відноситься до його номенклатури, про присвоєння спеціального звання, встановлення конкретного розміру посадового окладу (тарифного розряду за посадою), підвищень до посадових окладів, надбавок та доплат, премії, одноразових додаткових видів грошового забезпечення.
Пунктом 10 розділу І Порядку № 925/5 визначено, що посадовий оклад, оклад за спеціальним званням, підвищення посадового окладу, надбавки та доплати, інші виплати особам рядового і начальницького складу виплачуються (припиняються):
із дня підписання наказу про призначення на штатну посаду, зарахування на навчання до навчального закладу, присвоєння спеціального звання або з дня, зазначеного в наказі;
до дня підписання наказу про звільнення з посади чи служби, відрахування, закінчення навчання або про скасування встановлених надбавок та доплат, інших виплат або до дня, зазначеного в наказі.
За змістом пункту 20 розділу І Порядку № 925/5 грошове забезпечення, не виплачене особі рядового чи начальницького складу своєчасно або виплачене у меншому розмірі, ніж належало, виплачується за весь період, що передував моменту звернення за одержанням недоотриманого грошового забезпечення, протягом якого вказана особа мала на нього право, але не більше ніж за три роки, що передували зверненню за одержанням грошового забезпечення.
Виплата одноразових додаткових видів грошового забезпечення здійснюється, якщо звернення про їх отримання надійшли до закінчення трьох років з дня виникнення права на їх отримання.
Відповідно до пункту 24 розділу І Порядку № 925/5 встановлення надбавок, доплат, підвищень посадових окладів, преміювання та надання допомог для оздоровлення, матеріальних допомог для вирішення соціально-побутових питань особам начальницького складу, які перебувають на посадах (виконують обов`язки) керівників та їх заступників Департаменту з питань виконання кримінальних покарань, міжрегіональних управлінь з питань виконання кримінальних покарань Міністерства юстиції, начальників установ виконання покарань, слідчих ізоляторів, навчальних закладів, а також установ і організацій, створених для забезпечення виконання завдань Державної кримінально-виконавчої служби України, здійснюється за погодженням із Державним секретарем Міністерства юстиції України у порядку, встановленому Міністерством юстиції України, на підставі наказів відповідних органів та установ.
ПОЗИЦІЯ ВЕРХОВНОГО СУДУ
Верховний Суд нагадує, що згідно з положеннями статті 341 КАС України як суд касаційної інстанції переглядає судові рішення в межах доводів та вимог касаційної скарги, які стали підставою для відкриття касаційного провадження, та на підставі встановлених фактичних обставин справи перевіряє правильність застосування судом першої чи апеляційної інстанції норм матеріального і процесуального права.
Суд касаційної інстанції не має права встановлювати або вважати доведеними обставини, що не були встановлені у рішенні або постанові суду чи відхилені ним, вирішувати питання про достовірність того чи іншого доказу, про перевагу одних доказів над іншими, збирати чи приймати до розгляду нові докази або додатково перевіряти докази.
Предметом касаційного перегляду в суді касаційної інстанції є рішення суду першої інстанції від 14 березня 2024 року та постанова суду апеляційної інстанції від 22 травня 2024 року в частині задоволених позовних вимог, а також ухвала суду апеляційної інстанції від 18 вересня 2024 року про відмову у роз`ясненні судового рішення.
Підставою касаційного оскарження рішення суду першої інстанції від 14 березня 2024 року та постанови суду апеляційної інстанції від 22 травня 2024 року скаржник визначив пункт 3 частини першої статті 328 КАС України.
Отже, здійснюючи касаційний перегляд, суд касаційної інстанції перевіряє правильність застосування судами попередніх інстанцій норм матеріального та процесуального права в межах доводів касаційної скарги, які стали підставою для відкриття касаційного провадження цих судових рішень.
З огляду на доводи касаційної скарги Суд має відповісти на такі питання: чи є Міністерство юстиції України належним відповідачем у спірних правовідносинах, чи допущено ним протиправну бездіяльність щодо вжиття заходів, необхідних для врегулювання питання виплати позивачу грошового забезпечення після його поновлення на посаді; чи є невиплата грошового забезпечення позивачу затримкою виконання рішення суду про поновлення на посаді.
Перш ніж перейти до вирішення зазначених питань, Суд вважає за необхідне стисло нагадати обставини, що передували виникненню цього спору.
Рішенням Дніпропетровського окружного адміністративного суду від 07 вересня 2022 року у справі № 160/25710/21, залишеним без змін постановою Третього апеляційного адміністративного суду від 14 червня 2023 року, ОСОБА_2 поновлено на посаді начальника Державної установи «Широківський виправний центр (№75)» з 24 листопада 2021 року.
На виконання зазначеного судового рішення Міністерство юстиції України видало наказ від 15 вересня 2023 року № 1502/к, яким поновило позивача на зазначеній посаді з 24 листопада 2021 року.
Після ознайомлення позивача з цим наказом Міністерство юстиції України дорученням від 27 вересня 2023 року №349/1.3/48-23 зобов`язало начальника Південно-Східного міжрегіонального управління з питань виконання кримінальних покарань Міністерства юстиції України визначити позивачу робоче місце та режим роботи. 
На виконання цього доручення наказом виконувача обов`язків начальника Державної установи «Водянська виправна колонія (№146)» від 06 жовтня 2023 року №249/ОД-23 робочим місцем позивача визначено кабінет №301 адміністративної будівлі Державної установи «Водянська виправна колонія (№146)».
ОСОБА_1 зазначав, що після поновлення на посаді він щоденно прибував до визначеного місця проходження служби, однак, всупереч вимогам Конституції України та Порядку №925/5, грошового забезпечення не отримував.
Водночас Суд звертає увагу, що ще під час судового розгляду справи № 160/25710/21 наказом Міністерства юстиції України від 24 листопада 2021 року № 4214/5 «Про оптимізацію діяльності установи виконання покарань» здійснено оптимізацію діяльності Державної установи «Широківський виправний центр (№ 75)» шляхом зміни її виду з виправного центру на виправну колонію мінімального рівня безпеки з полегшеними умовами тримання.
З цими обставинами позивач пов`язував порушення своїх прав. На його думку, Міністерство юстиції України поновило його на «неіснуючій» посаді начальника Державної установи «Широківський виправний центр (№75)», яка на той час була скорочена.
Натомість Міністерство юстиції України наполягало, що рішення суду у справі №160/25710/21 виконано належним чином шляхом видання наказу про поновлення позивача на посаді начальника Державної установи «Широківський виправний центр (№75)». При цьому Міністерство зазначало, що наказ від 24 листопада 2021 року №4214/5 не передбачав скорочення відповідної посади, а лише змінив вид установи, внаслідок чого Державна установа «Широківський виправний центр (№75)» була перетворена на Державну установу «Водянська виправна колонія (№146)».
У подальшому, після ухвалення постанови Третього апеляційного адміністративного суду від 21 листопада 2023 року, якою залишено без змін ухвалу Дніпропетровського окружного адміністративного суду від 12 вересня 2023 року про відмову у роз`ясненні рішення у справі № 160/25710/21, Міністерство юстиції України видало наказ «Про переміщення» від 07 грудня 2023 року №2022/к, яким призначило ОСОБА_1 на посаду начальника Державної установи «Водянська виправна колонія (№146)» у порядку переміщення з 12 грудня 2023 року. Із цієї дати позивачу розпочато виплату грошове забезпечення.
Отже, спір у цій справі виник у зв`язку з поновленням позивача на посаді начальника Державної установи «Широківський виправний центр (№75)» на виконання рішення суду у справі № 160/25710/21 та не отриманням ним грошового забезпечення за період з 15 вересня 2023 року по 11 грудня 2023 року.
Задовольняючи позов частково, суд першої інстанції виходив із того, що спірні правовідносини стосуються виплати позивачу грошового забезпечення, право на яке виникло з моменту його поновлення на посаді. Суд уважав, що Міністерство юстиції України після поновлення позивача не вжило необхідних заходів для належного врегулювання питання виплати грошового забезпечення відповідно до вимог законодавства, що й призвело до його невиплати.
Змінюючи мотивувальну та резолютивну частини рішення суду першої інстанції в частині задоволених позовних вимог, суд апеляційної інстанції дійшов іншого висновку, а саме, що спірні правовідносини стосується затримки виконання рішення суду у справі № 160/25710/21 в частині поновлення позивача на посаді. З цієї підстави, апеляційний суд уважав, позивач набув право на виплату середнього заробітку за час затримки виконання судового рішення за спірний період.
Міністерство юстиції України, не погоджуючись із такими висновками судів першої та апеляційної інстанції, зазначає, що рішення Дніпропетровського окружного адміністративного суду від 07 вересня 2022 року у справі № 160/25710/21 в частині поновлення позивача на посаді виконано належним чином, а тому підстави вважати, що мала місце затримка його виконання, відсутні.
Скаржник уважає, що спір стосується виключно виплати позивачу грошового забезпечення, і що Міністерство юстиції України не є належним відповідачем у таких правовідносинах, оскільки після поновлення позивача на посаді обов`язок щодо вчинення дій, пов`язаних із забезпеченням виплати грошового забезпечення, покладався на Південно-Східне міжрегіональне управління з питань виконання кримінальних покарань Міністерства юстиції.
Перевіряючи наведені доводи касаційної скарги в межах повноважень, визначених статтею 341 КАС України, Суд зазначає таке.
Згідно із частиною першою статті 2 КАС України завданням адміністративного судочинства є справедливе, неупереджене та своєчасне вирішення судом спорів у сфері публічно-правових відносин з метою ефективного захисту прав, свобод та інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб від порушень з боку суб`єктів владних повноважень.
Частинами першою, другою статті 5 КАС України визначено, що кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до адміністративного суду, якщо вважає, що рішенням, дією чи бездіяльністю суб`єкта владних повноважень порушені її права, свободи або законні інтереси, і просити про їх захист у визначений у цій статті спосіб. Захист порушених прав, свобод чи інтересів особи, яка звернулася до суду, може здійснюватися судом також в інший спосіб, який не суперечить закону і забезпечує ефективний захист прав, свобод, інтересів людини і громадянина, інших суб`єктів у сфері публічно-правових відносин від порушень з боку суб`єктів владних повноважень.
Відповідно до частини першої, пункту п`ятого частини п`ято статті 160 КАС України у позовній заяві позивач викладає свої вимоги щодо предмета спору та їх обґрунтування. В позовній заяві зазначаються, зокрема, виклад обставин, якими позивач обґрунтовує свої вимоги; зазначення доказів, що підтверджують вказані обставини.
Обставини, якими позивач обґрунтовує свої вимоги, складають підстави позову. Такі обставини складають юридичні факти, які тягнуть за собою певні правові наслідки. Фактична підстава позову - це юридичні факти, на яких ґрунтуються позовні вимоги позивача до відповідача. Правова підстава позову - це посилання в позовній заяві на закони та інші нормативно-правові акти, на яких ґрунтується позовна вимога.
Пунктами 1 - 3 частини першої статті 244 КАС України визначено, що під час ухвалення рішення суд вирішує, зокрема питання чи мали місце обставини (факти), якими обґрунтовувалися вимоги та заперечення, та якими доказами вони підтверджуються; чи є інші фактичні дані, які мають значення для вирішення справи, та докази на їх підтвердження; яку правову норму належить застосувати до цих правовідносин.
Тобто під час ухвалення рішення суд має з`ясовувати яка правова кваліфікація відносин сторін, виходячи з фактів, установлених у процесі розгляду справи, та яка правова норма підлягає застосуванню для вирішення спору.
Такий підхід відповідає загальновизнаному принципу «jura novit curia» («суд знає закони»), зміст якого полягає в тому, що: 1) суд знає право; 2) суд самостійно здійснює пошук правових норм щодо спору безвідносно до посилання сторін; 3) суд самостійно застосовує право до фактичних обставин спору (da mihi factum, dabo tibi jus). Активна роль суду проявляється, зокрема, у самостійній кваліфікації судом правової природи відносин між позивачем та відповідачем, виборі і застосуванні до спірних правовідносин відповідних норм права, повного і всебічного з`ясування обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені судом.
Під час вирішення спору суд у межах своїх процесуальних повноважень та в межах позовних вимог, встановлює зміст (правову природу, права та обов`язки) правовідносин сторін, які випливають з встановлених обставин та визначає правову норму, яка підлягає застосуванню до цих правовідносин. Законодавець вказує саме на «норму права», що є значно конкретизованим, а ніж закон. Підсумок такої процесуальної діяльності суду знаходить своє відображення в судовому рішенні, зокрема в його мотивувальній і резолютивній частинах.
Тому, обов`язок надати правову кваліфікацію відносинам сторін виходячи із фактів, установлених під час розгляду справи, та визначити, яка правова норма підлягає застосуванню для вирішення спору, покладено саме на суд, що є складником класичного принципу jura novit curia.
Тобто суд, з`ясувавши під час розгляду справи, що сторона або інший учасник судового процесу на обґрунтування своїх вимог або заперечень послався не на ті норми права, що фактично регулюють спірні правовідносини, самостійно здійснює правильну їх правову кваліфікацію та застосовує для прийняття рішення ті норми матеріального і процесуального права, предметом регулювання яких є відповідні правовідносини.
Такий підхід викладено також у постановах Великої Палати Верховного Суду від 4 грудня 2019 року у справі № 917/1739/17 (провадження № 12-161гс19) та від 25 червня 2019 року у справі № 924/1473/15 (провадження №12-15гс19), у яких наголошено, що саме на суд покладено обов`язок надати правову кваліфікацію відносинам сторін виходячи із фактів, установлених під час розгляду справи, та визначити, яка правова норма підлягає застосуванню для вирішення спору. Самостійне застосування судом для прийняття рішення саме тих норм матеріального права, предметом регулювання яких є відповідні правовідносини, не призводить до зміни предмета позову та/або обраного позивачем способу захисту.
Таким чином, визначення предмета та підстав позову належить до процесуальних прав позивача, тоді як установлення обставин справи, кваліфікація спірних правовідносин та застосування належних норм права - обов`язком суду, який виконується під час розгляду справи. У такий спосіб здійснюється «право на суд», яке відповідно до практики ЄСПЛ включає не тільки право ініціювати провадження, але й право отримати «вирішення» спору судом (рішення у справі «Кутіч проти Хорватії, заява № 48778/99).
Повертаючись до обставин цієї справи, колегія суддів зазначає, що правильне вирішення цього спору насамперед передбачає встановлення дійсної правової природи спірних правовідносин з 15 вересня 2023 року по 11 грудня 2023 року, а саме визначення того: чи є період з дня видання наказу про поновлення позивача на посаді начальника Державної установи «Широківський виправний центр (№75)» до дня його переміщення на посаду начальника Державної установи «Водянська виправна колонія (№146)» періодом проходження служби після відновлення службових правовідносин, за який позивач набув право на отримання грошового забезпечення, чи цей період слід розглядати як затримку виконання судового рішення про поновлення на посаді у розумінні статті 236 КЗпП України.
Вирішення зазначеного питання вимагає, зокрема, встановлення того, чи належним чином Міністерство юстиції України виконало рішення суду у справі № 160/25710/21 в частині поновлення позивача на посаді.
Як установили суди попередніх інстанцій, на виконання зазначеного судового рішення Міністерство юстиції України видало наказ від 15 вересня 2023 року № 1502/к, яким поновило позивача на посаді начальника Державної установи «Широківський виправний центр (№75)».
Разом з тим сторони у справі зазначали, що ще під час розгляду справи № 160/25710/21 відповідно до наказу Міністерства юстиції України від 24 листопада 2021 року № 4214/5 «Про оптимізацію діяльності установи виконання покарань» було проведено оптимізацію діяльності Державної установи «Широківський виправний центр (№ 75)» шляхом зміни її виду з виправного центру на виправну колонію мінімального рівня безпеки з полегшеними умовами тримання.
У зв`язку із цим позивач наполягав, що на момент видання наказу про його поновлення посада начальника Державної установи «Широківський виправний центр (№75)» уже була скорочена. Із цими доводами погодився суд першої інстанції.
Натомість Міністерство юстиції України зазначало, що скорочення посади не відбулося, оскільки внаслідок проведеної оптимізації мала місце зміна виду установи, а Державна установа «Широківський виправний центр (№75)» була перетворена на Державну установу «Водянська виправна колонія (№146)».
Суд апеляційної інстанції, своєю чергою, виходив із того, що у цьому випадку мала місце реорганізація державної установи.
При цьому Верховний Суд у постанові від 08 квітня 2020 року у справі № 808/2741/16 сформулював правову позицію, згідно з якою, у разі скорочення посади, на якій працював незаконно звільнений працівник, для виконання рішення суду роботодавець повинен поновити працівника на рівнозначній посаді або внести відповідні зміни до штатного розкладу - ввести скорочену посаду, а якщо підприємство, установу реорганізовано - рішення про поновлення працівника на роботі має бути виконано правонаступником.
Зазначена правова позиція є сталою та послідовно підтримана Верховним Судом, зокрема у постановах від 31 травня 2021 року у справі № 0840/3202/18, від 11 серпня 2021 року у справі № 821/549/17, від 31 травня 2023 року у справі № 640/4922/20 та від 13 травня 2026 року у справі № 520/24950/21.
Отже, правильне вирішення цього спору безпосередньо залежить від встановлення обставин, пов`язаних із проведеними організаційними змінами в Державній установі «Широківський виправний центр (№75)», які існували на момент видання наказу від 15 вересня 2023 року № 1502/к про поновлення позивача на посаді.
Разом із тим суди попередніх інстанцій належної уваги зазначеним обставинам не приділили. Як убачається зі змісту оскаржуваних судових рішень, судами не встановлено, які саме організаційно-правові наслідки для Державної установи «Широківський виправний центр (№ 75)» спричинив наказ Міністерства юстиції України від 24 листопада 2021 року № 4214/5 «Про оптимізацію діяльності установи виконання покарань». Зокрема, судами не з`ясовано, чи існувала станом на 15 вересня 2023 року посада начальника Державної установи «Широківський виправний центр (№ 75)», чи була вона виключена зі штатного розпису у зв`язку з проведенням оптимізації, чи було натомість введено рівнозначну посаду, чи була вона вакантною, чи є Державна установа «Водянська виправна колонія (№ 146)» правонаступником Державної установи «Широківський виправний центр (№ 75)», які права та обов`язки до неї перейшли, а також які саме правові наслідки для виконання рішення суду про поновлення позивача на посаді спричинили проведені організаційні зміни.
Колегія суддів звертає увагу, що саме по собі посилання суду першої інстанції на скорочення посади, а суду апеляційної інстанції - на реорганізацію установи виконання покарань, не може бути достатньою підставою для висновку про припинення існування посади, на яку позивача було поновлено рішенням суду у справі № 160/25710/21. Такі обставини повинні підтверджуватися належними та допустимими доказами, зокрема документами, що регламентували проведення організаційно-штатних змін, штатними розписами, положеннями про правонаступництво чи іншими актами, які дають можливість встановити правові наслідки проведеної оптимізації.
Водночас відповідно до статті 341 КАС України суд касаційної інстанції не наділений повноваженнями встановлювати обставини, які не були встановлені судами попередніх інстанцій, або відхилені ними, збирати чи приймати нові докази, здійснювати їх додаткову перевірку або надавати перевагу одним доказам над іншими.
За таких обставин колегія суддів позбавлена можливості перевірити правильність висновку суду апеляційної інстанції про те, що спірні правовідносини є наслідком затримки виконання рішення суду про поновлення позивача на посаді у справі № 160/25710/21, так само як і правильність висновку суду першої інстанції про виникнення у позивача права на отримання грошового забезпечення у зв`язку з відновленням його службових правовідносин.
Невстановлення судами наведених обставин унеможливлює правильне застосування норм матеріального права, які регулюють спірні правовідносини, оскільки саме від встановлення факту існування чи припинення відповідної посади, характеру проведених організаційно-штатних змін та їх правових наслідків залежить вирішення питання про те, чи було рішення суду про поновлення позивача належним чином виконано, а відтак і визначення дійсної правової природи спірних правовідносин.
Відповідно до статті 242 КАС України рішення суду повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим.
Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права при дотриманні норм процесуального права.
Обґрунтованим є рішення, ухвалене судом на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин в адміністративній справі, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні, з наданням оцінки всім аргументам учасників справи.
Судове рішення має відповідати завданню адміністративного судочинства, визначеному цим Кодексом.
З огляду на викладене Верховний Суд констатує, що судові рішення судів першої та апеляційної інстанцій не можуть вважатися законними, обґрунтованими й такими, що відповідають завданню адміністративного судочинства, оскільки суди обох інстанцій не з`ясували всіх обставин, які мають значення для правильного вирішення цієї справи.
Під час нового розгляду справи судам належить установити правові наслідки проведеної оптимізації Державної установи «Широківський виправний центр (№ 75)», з`ясувати, чи існувала на момент поновлення позивача відповідна посада, чи була вона скорочена (виведена зі штатного розпису), чи було натомість введено рівнозначну посаду, чи була вона вакантною, чи є Державна установа «Водянська виправна колонія (№ 146)» правонаступником установи, яку очолював позивач, а також надати належну правову оцінку тому, чи свідчать установлені обставини про належне виконання рішення суду щодо поновлення позивача на посаді та якою є дійсна правова природа спірних правовідносин.
Якщо особу на виконання судового рішення поновлено на посаді, яка фактично відсутня у структурі органу чи установи, або в органі (установі), що припинив своє існування чи зазнав таких організаційних змін, які унеможливлюють реальне відновлення службових правовідносин, попри те, що поновлення на цій посаді визначено відповідним судовим рішенням, то не можна вважати, що виконання цього судового рішення про поновлення особи на посаді здійснено роботодавцем належним чином, а службові відносини зі звільненою особою - відновлені. 
В такому випадку, незважаючи на формальне визначення особі режиму та місця роботи, не відбувається фактичний допуск її до роботи й виконання посадових обов`язків за посадою, які зумовлювали б відображення інформації про особу у табелі обліку робочого часу й нарахування їй заробітної плати. Відтак повною мірою не відновлюється становище особи, яке існувало до звільнення.
Відповідно, в такому випадку, особа набуває право на отримання середнього заробітку за період від дня, наступного за днем ухвалення судового рішення про поновлення на посаді по день фактичного поновлення позивача на службі та допуску до роботи й виконання нею посадових обов`язків за посадою, обумовлене фактом затримки належного виконання судового рішення про поновлення.
Отже, оскільки суди першої та апеляційної інстанцій не з`ясували всіх обставин, які мають значення для правильного вирішення цієї справи, Верховний Суд позбавлений можливості надати остаточну правову оцінку характеру спірних правовідносин та відповісти ключові питання, поставлені перед судом касаційної інстанції, зокрема про те, чи є Міністерство юстиції України належним відповідачем у спірних правовідносинах, чи допущено ним протиправну бездіяльність щодо вжиття заходів, необхідних для врегулювання питання виплати позивачу грошового забезпечення після його поновлення на посаді, а також чи є невиплата грошового забезпечення позивачу затримкою виконання рішення суду про поновлення на посаді.
Висновки за результатами розгляду касаційної скарги
Відповідно до пункту 2 частини першої статті 349 КАС України суд касаційної інстанції за наслідками розгляду касаційної скарги має право скасувати судові рішення судів першої та (або) апеляційної інстанцій повністю або частково і передати справу повністю або частково на новий розгляд, зокрема за встановленою підсудністю або для продовження розгляду.
За правилами статті 353 КАС України підставою для скасування судових рішень судів першої та (або) апеляційної інстанцій і направлення справи на новий судовий розгляд є порушення норм процесуального права, на які посилається скаржник у касаційній скарзі, яке унеможливило встановлення фактичних обставин, що мають значення для правильного вирішення справи, якщо суд не дослідив зібрані у справі докази, за умови висновку про обґрунтованість заявлених у касаційній скарзі підстав касаційного оскарження, передбачених пунктами 1, 2, 3 частини другої статті 328 цього Кодексу.
З урахуванням зазначеного Суд дійшов висновку, що касаційна скарга Міністерство юстиції України підлягає задоволенню частково, рішення суду першої інстанції від 14 березня 2024 року та постанова суду апеляційної інстанції від 22 травня 2024 року в частині позовних вимог про визнання протиправною бездіяльності Міністерства юстиції України щодо невиплати грошового забезпечення та зобов`язання врегулювати питання його виплати скасуванню, а справа - направленню на новий судовий розгляд до суду першої інстанції.
Під час нового розгляду справи суду необхідно врахувати правові висновки, викладені у цій постанові, повно і всебічно з`ясувати всі обставини, що мають значення для правильного вирішення спору, надати належну оцінку доказам, правильно застосувати норми матеріального права та ухвалити законне й обґрунтоване рішення відповідно до вимог статті 242 КАС України.
Надаючи оцінку доводам касаційної скарги Міністерства юстиції України, поданої на ухвалу суду апеляційної інстанції від 18 вересня 2024 року про відмову у роз`ясненні постанови суду апеляційної інстанції від 22 травня 2024 року, правова оцінка якої надана судом касаційної інстанції вище, колегія суддів зазначає таке.
Оскаржувана ухвала постановлена апеляційним судом за результатами розгляду заяви Міністерства юстиції України про роз`яснення постанови від 22 травня 2024 року на час, коли це судове рішення було чинним.
Разом із тим Верховний Суд у цій постанові дійшов висновку про скасування постанови суду апеляційної інстанції від 22 травня 2024 року. За таких обставин роз`яснення зазначеного судового рішення не може породжувати будь-яких юридичних наслідків, оскільки після його скасування воно втрачає юридичну силу.
З огляду на це Верховний Суд не вбачає правових підстав для ухвалення нового рішення про роз`яснення постанови суду апеляційної інстанції від 22 травня 2024 року, як про це просить скаржник.
Водночас, оцінивши за матеріалами справи доводи цієї касаційної скарги та повноту дотримання судом апеляційної інстанції норм процесуального права, колегія суддів звертає увагу, що висновок апеляційного суду про відсутність підстав для роз`яснення постанови від 22 травня 2024 року не можна визнати правильним, оскільки наведені у заяві Міністерства юстиції України доводи потребували належної процесуальної оцінки.
Однак, враховуючи, що постанова суду апеляційної інстанції від 22 травня 2024 року підлягає скасуванню, питання щодо її роз`яснення втратило предмет спору. За урахуванням зазначеного касаційна скарга Міністерства юстиції України на ухвалу суду апеляційної інстанції від 18 вересня 2024 року підлягає задоволенню частково, а зазначена ухвала - скасуванню.
Керуючись статтями 254, 341, 345, 349, 353, 355, 356, 359 Кодексу адміністративного судочинства України, Суд
П О С Т А Н О В И В:
Касаційні скарги Міністерства юстиції України задовольнити частково.
Рішення Дніпропетровського окружного адміністративного суду від 14 березня 2024 року та постанову Третього апеляційного адміністративного суду від 22 травня 2024 року у справі № 160/30042/23 в частині позовних вимог про визнання протиправною бездіяльності Міністерства юстиції України щодо невиплати ОСОБА_1 грошового забезпечення з 15 вересня 2023 року (дати видачі наказу Міністерства юстиції України №1502/к від 15 вересня 2023 року) по день звернення до суду та зобов`язання Міністерства юстиції України негайно врегулювати питання оплати праці (служби) щодо виплати ОСОБА_1 грошового забезпечення відповідно до наказу Міністерства юстиції України № 925/5 - 2018 «Порядок виплати грошового забезпечення та компенсаційних виплат особам рядового і начальницького складу Державної кримінально - виконавчої служби України» скасувати та в цій частині справу № 160/30042/23 направити на новий розгляд до суду першої інстанції - Дніпропетровського окружного адміністративного суду.
Ухвалу Третього апеляційного адміністративного суду від 18 вересня 2024 року у справі № 160/30042/23 скасувати. 
Постанова набирає законної сили з дати її прийняття, є остаточною та оскарженню не підлягає.
Суддя-доповідач судді | А.Г. Загороднюк М.В. Білак В.М. Соколов