ПОСТАНОВА
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ
16 вересня 2026 р. | Справа № 440/5418/26
Другий апеляційний адміністративний суд у складі колегії:
Головуючого судді: Подобайло З.Г.,
Суддів: Семененко М.О. , Чалого І.С. ,

розглянувши в порядку письмового провадження у приміщенні Другого апеляційного адміністративного суду адміністративну справу за апеляційною скаргою Головного управління Пенсійного фонду України у Київській області на рішення Полтавського окружного адміністративного суду від 08.07.2026, головуючий суддя І інстанції: В.І. Бевза, повний текст складено 08.07.26 по справі № 440/5418/26
за позовом ОСОБА_1 
до  Головного управління Пенсійного фонду України у Київській області , Головного управління Пенсійного фонду України в Полтавській області , Головного управління Пенсійного фонду України в Запорізькій області 
про визнання дій протиправними та зобов`язання вчинити певні дії

ВСТАНОВИВ:

Позивач, ОСОБА_1 звернулась до суду з позовною заявою до Головного управління Пенсійного фонду України в Полтавській області (далі – ГУ ПФУ в Полтавській області), Головного управління Пенсійного фонду України у Київській області (далі – ГУ ПФУ у Київській області), в якій просила :
визнати протиправними дії ГУ ПФУ в Полтавській області та ГУ ПФУ в Київській області та скасувати рішення ГУ ПФУ в Київській області "Про призначення пенсії" № 164850004250 від 17.12.2025 в частині незарахування всього стажу роботи на посаді судді, що дає право на отримання довічного щомісячного грошового утримання, а саме: половини строку навчання на юридичному факультеті Київського державного університету імені Т.Г.Шевченка - 2 роки 5 місяців; стаж (досвід ) роботи (професійної діяльності), вимога щодо якого визначена законом та надавала право для призначення на посаду судді - 2 роки; всього 39 років 10 місяців 26 днів та в частині обчислення щомісячного довічного грошового утримання судді у відставці у розмірі 80 відсотків суддівської винагороди судді, який працює на відповідній посаді, замість 88 відсотків суддівської винагороди судді, який працює на відповідній посаді;
зобов`язати ГУ ПФУ в Полтавській області та ГУ ПФУ в Київській області зарахувати весь стаж роботи на посаді судді, що дає право на відставку та на отримання щомісячного довічного грошового утримання - всього 39 років 10 місяців 26 днів, та провести із 28.11.2025 перерахунок щомісячного довічного грошового утримання судді у відставці з розрахунку 88 відсотків суддівської винагороди судді, який працює на відповідній посаді;
зобов`язати ГУ ПФУ в Полтавській області та ГУ ПФУ в Київській області виплатити недоплачене щомісячне довічне грошове утримання судді у відставці по 9 072.00 грн щомісячно починаючи із 28.11.2025 по час винесення рішення суду; 
визначити ГУ ПФУ в Полтавській області та ГУ ПФУ в Київській області місячний строк для виконання прийнятого рішення після набрання останнім законної сили відповідно ст. 382 КАС України.
визнати протиправним та скасувати рішення ГУ ПФУ в Запорізькій області № 164850004250 від 17.12.2025 щодо перевірки правильності обчислення ГУ ПФУ в Київській області стажу роботи та навчання, що дає мені право на отримання довічного грошового утримання судді у відставці як незаконне.
В обґрунтування позову зазначено, що позивач перебуває на обліку в ГУ ПФУ в Полтавській області, де із 28.11.2025 отримує щомісячне довічне грошове утримання як суддя у відставці. Рішенням Вищої ради правосуддя № 2559/0/15-25 від 27.11.2025 «Про звільнення ОСОБА_1 з посади судді Хорольського районного суду Полтавської області у зв`язку з поданням заяви про відставку» позивача було звільнено з посади судді Хорольського районного суду Полтавської області у зв`язку з поданням заяви про відставку. Згідно матеріалів, доданих до заяви про відставку, стаж роботи на посаді судді на дату ухвалення Вищою радою правосуддя рішення становить 35 років 5 місяців 26 днів. Позивач звернулася до ГУ ПФУ в Полтавській області 09.12.2025 із заявою за призначенням/перерахунком щомісячного довічного грошового утримання судді у відставці, в якій просила призначити щомісячне довічне грошове утримання судді у відставці. До вказаної заяви мною було додано, зокрема, копії: диплому про навчання, довідки про заробітну плату, трудової книжки; Рішення Вищої ради правосуддя. Вказана заява з додатками опрацьована ГУ ПФУ в Київській області та ним прийнято рішення № 164850004250 від 17.12.2025 про призначення щомісячного довічного грошового утримання відповідно до Закону України від 02.06.2016 № 1402-VIII «Про судоустрій і статус суддів» (далі – Закон України № 1402-VIII) із 28.11.2025 з урахуванням загального страхового стажу 47 років 0 місяців 28 днів, в тому числі стаж судді 35 років 5 місяців 26 днів, та загальний процент пенсії від заробітку 80 %. Позивач не погоджується з діями щодо неврахування загального стажу на посаді судді 39 років 5 місяців 26 днів до стажу судді у відставці та призначення щомісячного довічного грошового утримання судді у відставці у розмірі 80 відсотків від суддівської винагороди, а тому змушена звернутися до суду з цим позовом.
Рішенням Полтавського окружного адміністративного суду від 08.07.2026 (розгляд справи відбувся за правилами спрощеного позовного провадження без повідомлення учасників справи (у письмовому провадженні) задоволено частково позов ОСОБА_1 .
Визнано протиправним рішення ГУ ПФУ у Київській області № 164850004250 від 17.12.2025 про призначення ОСОБА_1 щомісячного довічного грошового утримання в частині не зарахування до стажу роботи на посаді судді, що дає право на отримання щомісячного довічного грошового утримання половину строку навчання у вищому юридичному навчальному закладі 2 роки 5 місяців з 01.09.1980 по 25.06.1985; стажу (досвіду) роботи (професійної діяльності), вимога щодо якого визначена законом та надає право для призначення на посаду судді 2 роки - з 25.08.1978 по 28.08.1980.
Зобов`язати ГУ ПФУ у Київській області зарахувати ОСОБА_1 до стажу роботи судді, що дає право на призначення щомісячного довічного грошового утримання строку навчання у вищому юридичному навчальному закладі 2 роки 5 місяців з 01.09.1980 по 25.06.1985, стажу (досвіду) роботи (професійної діяльності), вимога щодо якого визначена законом та надає право для призначення на посаду судді 2 роки - з 25.08.1978 по 28.08.1980 та повторно розглянути заяву ОСОБА_1 від 09.12.2025.
У задоволенні решти позовних вимог відмовлено.
Стягнуто за рахунок бюджетних асигнувань ГУ ПФУ у Київській області на користь ОСОБА_1 витрати зі сплати судового збору у розмірі 2 662.40 грн. 
Заяву ОСОБА_1 щодо встановлення судового контролю за виконанням рішення суду задоволено.
Зобов`язано ГУ ПФУ у Київській області подати звіт про виконання рішення суду у строк протягом трьох місяців з дня набрання законної сили цим рішенням суду.
Не погодившись з рішенням суду першої інстанції, ГУ ПФУ у Київській області подано апеляційну скаргу в якій, вказуючи на порушення норм права та невідповідність висновків суду першої інстанції обставинам справи, просить скасувати рішення Полтавського окружного адміністративного суду від 08.07.2026 та ухвалити нове рішення про відмову у задоволенні позову.
В обґрунтування вимог апеляційної скарги зазначено, що за принципом екстериторіальності, ГУ ПФУ у Київській області розглянуто заяву з документами доданими до заяви про призначення пенсії, та прийнято рішення № 164850004250 від 18.12.2026 про призначення щомісячного довічного грошового утримання відповідно до Закону України № 1402-VIII із 28.11.2025 з урахуванням загального страхового стажу 47 років 0 місяців 28 днів, в тому числі стаж судді 35 років 5 місяців 26 днів, та загальний процент пенсії від заробітку 80 %. При визначенні щомісячного довічного грошового утримання суддям у відставці позивачу враховано страховий стаж за період з 02.06.1990 по 27.11.2025 і складає 35 років 05 місяців 26 днів.
У відзиві на апеляційну скаргу позивач, просить залишити апеляційну скаргу без задоволення, а судове рішення - без змін, обґрунтовуючи таке прохання доводами фактично аналогічними наведеним у позовній заяві.
Зазначає, що рішення суду першої інстанції є законним, обґрунтованим і вмотивованим, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права при дотриманні норм процесуального права, на основі повного і всебічного з`ясування обставин справи, що мають істотне значення для правильного вирішення спору, при повному дослідженні усіх наявних у справі доказів.
Відповідно до п. 3 ч. 1 ст. 311 КАС України, суд апеляційної інстанції може розглянути справу без повідомлення учасників справи (в порядку письмового провадження) за наявними у справі матеріалами, якщо справу може бути вирішено на підставі наявних у ній доказів, у разі подання апеляційної скарги на рішення суду першої інстанції, які ухвалені в порядку спрощеного позовного провадження без повідомлення сторін (у порядку письмового провадження).
За приписами ст. 308 КАС України суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними у ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів апеляційної скарги (ч. 1 ст. 308). Суд апеляційної інстанції не обмежений доводами та вимогами апеляційної скарги, якщо під час розгляду справи буде встановлено порушення норм процесуального права, які є обов`язковою підставою для скасування рішення, або неправильне застосування норм матеріального права (ч. 2 ст. 308).
Відповідно до ч. 1 ст. 78 КАС України обставини, які визнаються учасниками справи, не підлягають доказуванню, якщо суд не має обґрунтованого сумніву щодо достовірності цих обставин або добровільності їх визнання. Обставини, які визнаються учасниками справи, зазначаються в заявах по суті справи, поясненнях учасників справи, їх представників.
Заслухавши доповідь судді-доповідача, перевіривши матеріали справи та доводи апеляційної скарги, колегія суддів дійшла до висновку, що апеляційна скарга не підлягає задоволенню, з наступних підстав.
Судом встановлено та підтверджено наявними в матеріалах справи доказами, що рішенням Вищої ради правосуддя від 27.11.2025 № 2559/0/15-25 звільнено ОСОБА_1 з посади судді Хорольського районного сулу Полтавської області у зв`язку з поданням заяви про відставку.
При цьому, у рішенні Вищої ради правосуддя від 27.11.2025 № 2559/0/15-25 встановлено, що до стажу роботи ОСОБА_1 на посаді судді, що дає право на відставку, підлягають зарахуванню: стаж роботи на посаді судді - 35 років 5 місяців 26 днів; половина строку навчання у вищому юридичному навчальному закладі - 2 роки 5 місяців; стаж (досвід) роботи (професійної діяльності), вимога щодо якого визначена законом та надає право для призначення на посаду судді - 2 роки. Загальний стаж роботи судді, який дає їй право на відставку, встановлено 39 років 10 місяців 26 днів.
09.12.2025 позивач звернулася до Лубенського об`єднаного управління Пенсійного фонду про призначення їй щомісячного довічного грошового утримання судді у відставці відповідно до статті 142 Законом України № 1402-VIII.
Вказана заява розглянута за принципом екстериторіальності, ГУ ПФУ в Київській області.
ГУ ПФУ в Київській області прийнято рішення № 164850004250 від 17.12.2025 про перерахунок пенсії - про призначення позивачу щомісячного довічного грошового утримання відповідно до Закону України № 1402-VIII із 28.11.2025 з урахуванням загального страхового стажу 47 років 0 місяців 28 днів, в тому числі стаж судді 35 років 5 місяців 26 днів, та загальний процент пенсії від заробітку 80 %.
Відповідно до розрахунку стажу позивача, період роботи з 25.08.1978 по 28.08.1980 зарахований до страхового стажу, період навчання з 01.09.1980 по 25.06.1985 зарахований до страхового стажу.
Отже, позивачу не зараховано до стажу роботи на посаді судді половину строку навчання у вищому юридичному навчальному закладі - 2 роки 5 місяців; стаж (досвід) роботи (професійної діяльності), вимога щодо якого визначена законом та надає право для призначення на посаду судді - 2 роки.
Позивач не погоджується з діями щодо неврахування загального стажу на посаді судді 39 років 5 місяців 26 днів до стажу судді у відставці та призначення щомісячного довічного грошового утримання судді у відставці у розмірі 80 відсотків від суддівської винагороди, а тому змушена звернутися до суду з цим позовом.
Задовольняючи частково позов, суд першої інстанції виходив з того, що Вища рада правосуддя є єдиним, конституційним органом, який при прийнятті рішення про звільнення судді у відставку обчислює необхідний стаж роботи на посаді судді, з якого і має розраховуватись та виплачуватись відповідне грошове утримання. У рішенні Вищої ради правосуддя від 27.11.2025 № 2559/0/15-25 встановлено, що до стажу роботи ОСОБА_1 на посаді судді, що дає право на відставку, підлягають зарахуванню: стаж роботи на посаді судді - 35 років 5 місяців 26 днів; половина строку навчання у вищому юридичному навчальному закладі - 2 роки 5 місяців; стаж (досвід) роботи (професійної діяльності), вимога щодо якого визначена законом та надає право для призначення на посаду судді - 2 роки. Загальний стаж роботи судді, який дає їй право на відставку, встановлено 39 років 10 місяців 26 днів.
Враховуючи вищевикладене, суд дійшов висновку про протиправність рішення ГУ ПФУ в Київській області № 164850004250 від 17.12.2025 про перерахунок пенсії - про призначення позивачу щомісячного довічного грошового утримання позивача в частині не зарахування до стажу роботи на посаді судді, що дає право на отримання щомісячного довічного грошового утримання половину строку навчання у вищому юридичному навчальному закладі 2 роки 5 місяців з 01.09.1980 по 25.06.1985; стаж (досвід) роботи (професійної діяльності), вимога щодо якого визначена законом та надає право для призначення на посаду судді 2 роки - з 25.08.1978 по 28.08.1980, а відтак дане рішення в даній частині слід визнати протиправним, зобов`язати зарахувати позивачу до стажу роботи судді, що дає право на призначення щомісячного довічного грошового утримання часу роботи з 01.09.1980 по 25.06.1985, строку навчання у вищому юридичному навчальному закладі 2 роки 5 місяців з 01.09.1980 по 25.06.1985, та повторно розглянути заяву позивача від 09.12.2025. Суд також дійшов висновку, про зобов`язання ГУ ПФУ в Київській області (як територіального органу ПФУ, який у порядку екстериторіальності розглядав заяву позивача) повторно розглянути заяву позивача від 09.12.2025, із урахуванням висновків суду у даній справі. Щодо вимоги позивача визнати протиправним та скасувати рішення ГУ ПФУ в Запорізькій області № 164850004250 від 17.12.2025 року щодо перевірки правильності обчислення ГУ ПФУ в Київській області стажу роботи та навчання, що дає мені право на отримання довічного грошового утримання судді у відставці як незаконне суд зазначив, що рішення № 164850004250 від 17.12.2025 прийнято саме ГУ ПФУ в Київській області, ГУ ПФУ в Запорізькій області було перевірено призначення щомісячного довічного грошового утримання судді у відставці на відповідність чинного законодавства України. Суд дійшов висновку про зобов`язання ГУ ПФУ в Київській області зарахувати позивачу до стажу роботи судді, що дає право на призначення щомісячного довічного грошового утримання часу роботи з 01.09.1980 по 25.06.1985, строку навчання у вищому юридичному навчальному закладі 2 роки 5 місяців з 01.09.1980 по 25.06.1985, та повторно розглянути заяву позивача від 09.12.2025 - отже, суд зобов`язує територіальний орган ПФУ, що прийняв спірне рішення, вчинити конкретні дії, які протиправно не були ним вчинені, отже, необхідність здійснення будь-яких дій (т.ч. перевірки призначення щомісячного довічного грошового утримання судді у відставці на відповідність чинного законодавства України) ГУ ПФУ в Запорізькій області відсутня. Також у задоволенні позовної вимоги про зобов`язання провести із 28 листопада 2025 перерахунок щомісячного довічного грошового утримання судді у відставці з розрахунку 88 відсотків суддівської винагороди судді, який працює на відповідній посаді слід відмовити, як передчасної, оскільки визначення відсоткового базису стажу суддівської винагороди, як і розміру такого утримання, є дискреційними повноваженнями пенсійного органу, і наразі спору щодо такого обрахунку не має. Суд звернув увагу на обов`язок пенсійного органу провести перерахунок стажу на посаді судді саме з дати первинного призначення, а саме з 28.11.2025. Збільшення стражу на посаді судді беззаперечно призведе до збільшення відсоткового обрахунку та розміру довічного грошового утримання, різницю якого, після проведення перерахунку слід виплатити позивачу. Щодо вимоги зобов`язати ГУ ПФУ в Полтавській області та ГУ ПФУ в Київській області виплатити недоплачене щомісячне довічне грошове утримання судді у відставці по 9 072.00 грн щомісячно починаючи із 28.11.2025 по час винесення рішення суду суд зазначає, що ГУ ПФУ у Київській області спершу має зарахувати позивачу до стажу роботи судді, що дає право на призначення щомісячного довічного грошового утримання часу роботи з 01.09.1980 по 25.06.1985, строку навчання у вищому юридичному навчальному закладі 2 роки 5 місяців з 01.09.1980 по 25.06.1985, та повторно розглянути заяву позивача від 09.12.2025, а потім територіальне управління ПФУ, у якому позивач перебуває на обліку - ГУ ПФУ у Полтавській області буде проводити виплату довічного грошового утримання судді у відставці у новому розмірі. При цьому, різниця у розмірі нарахованого на виконання рішення суду у цій справі та фактично виплаченого позивачу довічного грошового утримання судді у відставці буде нарахована при виконанні рішення суду у цій справі (у випадку набрання ним законної сили), та виплачена позичу - отже, необхідності окремого зазначення про це у рішенні суду суд не вбачає. Отже, у цій позовній вимозі суд також відмовляє. Також, з огляду на вищевикладене, а також предмет спору у цій справі, наявні підстави для зобов`язання суб`єкта владних повноважень, не на користь якого ухвалене судове рішення, подати звіт про виконання судового рішення у строк протягом трьох місяців з дня набрання законної сили рішенням суду, а тому відповідна заява позивача підлягає задоволенню.
Зі змісту апеляційної скарги вбачається, що рішення суду першої інстанції в частині відмови в задоволенні позовних вимог не оскаржується, отже, в межах розгляду цієї справи надається правова оцінка рішенню суду першої інстанції в частині задоволення позову.
Погоджуючись з висновками викладеними судом першої інстанції, колегія суддів зазначає, що відповідно до ст. 19 Конституції України, органи державної влади та органи місцевого самоврядування, їх посадові особи зобов`язані діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України.
Згідно зі ст. 126 Конституції України незалежність і недоторканість суддів гарантується Конституцією і законами України.
Відповідно до ст. 130 Конституції України держава забезпечує фінансування та належні умови для функціонування судів і діяльності суддів. У Державному бюджеті України окремо визначаються видатки на утримання судів з урахуванням пропозицій Вищої ради правосуддя. Розмір винагороди судді встановлюється законом про судоустрій.
Організацію судової влади та здійснення правосуддя в Україні, що функціонує на засадах верховенства права відповідно до європейських стандартів і забезпечення права кожного на справедливий суд визначає Закон України від 02.06.2016 № 1402-VIII «Про судоустрій і статус суддів» (далі – Закон України № 1402-VIII).
За приписами ч.1 ст.142 Закону України № 1402-VI судді, який вийшов у відставку, після досягнення чоловіками віку 62 років, жінками - пенсійного віку, встановленого статтею 26 Закону України «Про загальнообов`язкове державне пенсійне страхування», виплачується пенсія на умовах, визначених зазначеним Законом, або за його вибором щомісячне довічне грошове утримання. 
До досягнення зазначеного віку право на пенсію за віком або щомісячне довічне грошове утримання мають чоловіки 1955 року народження і старші після досягнення ними такого віку: 
1) 61 рік - які народилися з 1 січня 1954 по 31 грудня 1954; 
2) 61 рік 6 місяців - які народилися з 1 січня 1955 по 31 грудня 1955.
Щомісячне довічне грошове утримання виплачується судді у відставці в розмірі 50 відсотків суддівської винагороди судді, який працює на відповідній посаді. За кожний повний рік роботи на посаді судді понад 20 років розмір щомісячного довічного грошового утримання збільшується на два відсотки грошового утримання судді.
Досліджуючи поняття щомісячного довічного грошового утримання судді, Конституційний Суд України у мотивувальній частині рішення від 14.12.2011 № 18-рп/2011 висновувався на тому, що це утримання є самостійною гарантією незалежності судді та складовою його правового статусу, а правова природа щомісячного довічного грошового утримання судді у відставці та щомісячного грошового утримання діючого судді однакова, а самі ці поняття однорідні та взаємопов`язані, ідентичні, відрізняються лише за способом фінансування: судді у відставці виплату одержують з Пенсійного фонду України за рахунок Державного бюджету, діючі судді - виключно з Державного бюджету України. У цьому ж рішенні Конституційний суд України також вказав на неможливість звуження змісту та об`єму гарантій незалежності суддів, а відповідно, матеріального та соціального забезпечення.
У Рішенні Конституційного Суду України від 03.06.2013 № 3-рп/2013(справа щодо змін умов виплати пенсій і щомісячного довічного грошового утримання суддів у відставці) зазначено, що визначені Конституцією та законами України гарантії незалежності суддів є невід`ємним елементом їх статусу, поширюються на всіх суддів України та є необхідною умовою здійснення правосуддя неупередженим, безстороннім і справедливим судом. Такими гарантіями є надання їм за рахунок держави матеріального забезпечення (суддівська винагорода, пенсія, щомісячне довічне грошове утримання тощо) та надання їм у майбутньому статусу судді у відставці. Право судді у відставці на пенсійне або щомісячне довічне грошове утримання є гарантією належного здійснення правосуддя і незалежності працюючих суддів та дає підстави висувати до суддів високі вимоги, зберігати довіру до їх компетентності і неупередженості. Щомісячне довічне грошове утримання судді спрямоване на забезпечення гідного його статусу життєвого рівня, оскільки суддя обмежений у праві заробляти додаткові матеріальні блага, зокрема, обіймати будь-які інші оплачувані посади, виконувати іншу оплачувану роботу. Конституційний принцип незалежності суддів означає, в тому числі конституційно обумовлений імператив охорони матеріального забезпечення суддів від його скасування чи зниження досягнутого рівня без відповідної компенсації як гарантію недопущення впливу або втручання у здійснення правосуддя.
Окрім цього, зазначений підхід до статусу судді у відставці та питання належного матеріального забезпечення суддів у відставці знайшов своє продовження у Рішенні Конституційного Суду України від 08.06.2016 № 4-рп/2016, у абзаці другому пункту 3 мотивувальної частини якого, Суд зазначив, що щомісячне довічне грошове утримання є особливою формою матеріального забезпечення судді, полягає у гарантованій державою щомісячній грошовій виплаті, що слугує забезпеченню належного матеріального утримання судді після звільнення від виконання обов`язків (відставки), а також життєвого рівня, гідного його статусу.
Конституційний принцип незалежності суддів означає, в тому числі, конституційно обумовлений імператив охорони матеріального забезпечення суддів від його скасування чи зниження досягнутого рівня без відповідної компенсації як гарантію недопущення впливу або втручання у здійснення правосуддя.
Відставка судді є особливою формою звільнення його з посади за власним бажанням та обумовлена наявністю в особи відповідного стажу роботи на посаді судді; наслідком відставки є, зокрема, припинення суддею своїх повноважень з одночасним збереженням за ним звання судді і гарантій недоторканності, а також набуття права на виплату вихідної допомоги та отримання пенсії або щомісячного довічного грошового утримання (абзац четвертий підпункту 3.1 пункту 3 мотивувальної частини Рішення Конституційного Суду України від 19.11.2013 № 10-рп/2013).
Згідно з ч. 1ст. 116 зазначеного Закону України № 1402-VIІІ суддя, який має стаж роботи на посаді судді не менше двадцяти років, що визначається відповідно до статті 137 цього Закону, має право подати заяву про відставку.
Відповідно до положень статті 137 Закону України № 1402-VI (в редакції, чинній станом на час виходу позивача у відставку) до стажу роботи на посаді судді зараховується робота на посаді:
1) судді судів України, арбітра (судді) арбітражних судів України, державного арбітра колишнього Державного арбітражу України, арбітра відомчих арбітражів України, судді Конституційного Суду України;
2) члена Вищої ради правосуддя, Вищої ради юстиції, Вищої кваліфікаційної комісії суддів України;
3) судді в судах та арбітрів у державному і відомчому арбітражах колишнього СРСР та республік, що входили до його складу.
До стажу роботи на посаді судді також зараховується стаж (досвід) роботи (професійної діяльності), вимога щодо якого визначена законом та надає право для призначення на посаду судді.
Абзацом 4 п. 34 розділу XII «Прикінцеві та перехідні положення» Закону України № 1402-VIII встановлено, що судді, призначені чи обрані на посаду до набрання чинності цим Законом, зберігають визначення стажу роботи на посаді судді відповідно до законодавства, що діяло на день їх призначення (обрання).
Системний аналіз частини 2 статті 137 Закону України № 1402-VIII у взаємозв`язку з абзацом четвертим пункту 34 розділу XII «Прикінцеві та перехідні положення» цього Закону дає підстави для висновку, що у зв`язку з набранням чинності Законом України «Про внесення змін до Закону України «Про судоустрій і статус суддів» у зв`язку з прийняттям Закону України «Про Вищий антикорупційний суд», яким внесено зміни до статті 137 Закону України № 1402-VIII, суддям додатково до стажу роботи на посаді судді, що дає право на відставку, підлягає зарахуванню стаж (досвід) роботи (професійної діяльності), вимога щодо якого визначена законом та надає право для призначення на посаду судді.
Відповідно до п.34 Розділу XII «Прикінцеві та перехідні положення» Закону України № 1402- VIII судді, призначені чи обрані на посаду до набрання чинності цим Законом, зберігають визначення стажу роботи на посаді судді відповідно до законодавства, що діяло на день їх призначення (обрання).
Відповідно до частини четвертої статті 43 Закону України від 15.12.1992 № 2862-XII «Про статус суддів» до стажу роботи, що дає право на відставку судді та отримання щомісячного довічного грошового утримання, крім роботи на посадах суддів судів України, державних арбітрів, арбітрів відомчих арбітражів України, зараховується також час роботи на посадах суддів і арбітрів у судах та державному і відомчому арбітражі колишнього СРСР та республік, що раніше входили до складу СРСР, час роботи на посадах, безпосередньо пов`язаних з керівництвом та контролем за діяльністю судів у Верховному Суді України, в обласних судах, Київському і Севастопольському міських судах, Міністерстві юстиції України та підвідомчих йому органах на місцях, за діяльністю арбітражів у Державному арбітражі України, Вищому арбітражному суді України, а також на посадах прокурорів і слідчих за умови наявності у всіх зазначених осіб стажу роботи на посаді судді не менше 10 років.
У Рішенні Конституційного Суду України від 03.06.2013 № 3-рп/2013 (справа щодо змін умов виплати пенсій і щомісячного довічного грошового утримання суддів у відставці) зазначено, що визначені Конституцією та законами України гарантії незалежності суддів є невід`ємним елементом їх статусу, поширюються на всіх суддів України та є необхідною умовою здійснення правосуддя неупередженим, безстороннім і справедливим судом. Такими гарантіями є надання їм за рахунок держави матеріального забезпечення (суддівська винагорода, пенсія, щомісячне довічне грошове утримання тощо) та надання їм у майбутньому статусу судді у відставці. Щомісячне довічне грошове утримання судді спрямоване на забезпечення гідного його статусу життєвого рівня, оскільки суддя обмежений у праві заробляти додаткові матеріальні блага, зокрема, обіймати будь-які інші оплачувані посади, виконувати іншу оплачувану роботу.
Також у вказаному рішенні зазначено, що будь-яке зниження рівня гарантій незалежності суддів суперечить конституційній вимозі неухильного забезпечення незалежного правосуддя та права людини і громадянина на захист прав і свобод незалежним судом, оскільки призводить до обмеження можливостей реалізації цього конституційного права, а отже, суперечить частині першій статті 55 Конституції України (абзац другий пункту 3 мотивувальної частини).
Аналогічна позиція викладена у рішенні Конституційного Суду України від 08.06.2016 №4-рп/2016 (справа про щомісячне довічне грошове утримання суддів у відставці).
Згідно з пунктом 4 частини шостої статті 126 Конституції України підставою для звільнення судді є, зокрема, подання заяви про відставку.
Відставка судді є особливою формою звільнення його з посади за власним бажанням та обумовлена наявністю в особи відповідного стажу роботи на посаді судді; наслідком відставки є, зокрема, припинення суддею своїх повноважень з одночасним збереженням за ним звання судді і гарантій недоторканності, а також набуттям прав на виплату вихідної допомоги та отримання пенсії або щомісячного довічного грошового утримання (абзац четвертий підпункту 3.1 пункту 3 мотивувальної частини Рішення Конституційного Суду України від 19.11.2013 № 10-рп/2013).
Стаж роботи на посаді судді, який дає право на відставку та призначення щомісячного довічного грошового утримання є єдиним, обраховується та встановлюється (з`ясовується) Вищою радою правосуддя при розгляді заяви про відставку (прийнятті рішення про звільнення) і застосовується, як для прийняття рішення про відставку, так і для встановлення щомісячного довічного грошового утримання та визначення його розміру.
Аналогічна позиція була висловлена Верховним Судом у постановах від 06.03.2018 у справі № 308/6953/17, від 19.06.2018 у справі № 243/4448/17, від 11.09.2018 у справі № 428/4671/17, від 01.10.2018 у справі № 541/503/17, від 17.10.2018 у справі № 140/263/17, від 23.10.2018 у справі № 686/10100/15-а. від 30.01.2020 у справі № 592/3694/17, від 23.06.2022 у справі № 420/1987/21, від 08.09.2022 у справі № 380/10696/21.
Отже, Вища рада правосуддя є єдиним, конституційним органом, який при прийнятті рішення про звільнення судді у відставку обчислює необхідний стаж роботи на посаді судді, з якого і має розраховуватись та виплачуватись відповідне грошове утримання.
За матеріалами справи, рішенням Вищої ради правосуддя від 27.11.2025 № 2559/0/15-25 ОСОБА_1 звільнено з посади судді Хорольського районного суду Полтавської області у зв`язку з поданням заяви про відставку.
Мотивуючи своє рішення, рада взяла до уваги обставини того, що на день обрання ОСОБА_1 народним суддею Хорольського районного суду Полтавської області (31.05.1990) законодавство не встановлювало права судді на відставку та, відповідно, не регламентувало питання обчислення стажу, який дає право на відставку, тому під час визначення стажу роботи на посаді судді підлягає застосуванню законодавство, яке діяло на день обрання ОСОБА_1 суддею безстроково.
На день обрання ОСОБА_1 на посаду судді Хорольського районного суду Полтавської області безстроково (11.05.2000) питання визначення стажу, який давав право на відставку судді, регулювалося частиною четвертою статті 43 Закону України від 15.12.1992 № 2862-XII «Про статус суддів» та Указом Президента України від 10.07.1995 № 584/95 «Про додаткові заходи щодо соціального захисту суддів».
Згідно з абзацом другим статті 1 Указу Президента України від 10.07.1995 № 584/95 «Про додаткові заходи щодо соціального захисту суддів» до стажу роботи, що дає судді право на відставку та одержання щомісячного грошового утримання, за умови роботи на посаді судді не менш як 10 років, зараховується, крім стажу трудової діяльності, визначеного законом, половина строку навчання у вищих юридичних навчальних закладах та період проходження строкової військової служби.
Відповідно до копій диплома серії НОМЕР_1 , додатка до нього, трудової книжки та архівної довідки від 21.10.2025 року ОСОБА_1 з 01.09.1980 до 01.07.1985 навчалася за денною формою в Київському державному університеті – імені Т.Г. Шевченка за спеціальністю «Правознавство» та здобула кваліфікацію юриста.
Отже; до стажу роботи ОСОБА_1 на посаді судді підлягає зарахуванню половина строку навчання за денною формою - 2 роки 5 місяців.
За результатами вивчення доданих до заяви документів щодо визначення наявності в судді ОСОБА_1 відповідного стажу для звільнення у відставку, а саме: актів про обрання на посаду судді, копій трудової книжки, диплома, додатка до диплома, архівної довідки Київського національного університету імені Т.Г. Шевченка, встановлено, що до стажу роботи ОСОБА_1 на посаді судді, що дає їй право на відставку, підлягають зарахуванню:
строк роботи на посаді судді - 35 років 5 місяців 26 днів; 
половина строку навчання у вищому юридичному навчальному закладі - 2 роки 5 місяців;
стаж (досвід) роботи (професійної діяльності), вимога. щодо якого визначена законом та надавала право для призначення на посаду судді, - 2 роки.
Отже, загальний стаж роботи судді Хорольського районного суду Полтавської області ОСОБА_1 , що дає їй право на відставку, становить 39 років 10 місяців 26 днів.
Ураховуючи наведене, суддя ОСОБА_1 має достатній для звільнення у відставку стаж роботи, визначений на підставі статей 116, 137 Закону України № 1402-VIII, а також абзацу четвертого пункту 34 розділу ХІІ «Прикінцеві та перехідні положення» цього Закону.
Проте, відповідач не взяв до уваги визначений Вищою радою правосуддя у рішенні від 27.11.2025 № 2559/0/15-25 стаж судді при звільненні у відставку для призначення щомісячного грошового утримання, а також припустився помилки щодо правозастосування вищенаведених норм права, що призвело до порушення прав позивача.
Враховуючи вищенаведене, колегія суддів погоджується з висновком суду першої інстанції про визнання протиправним рішення ГУ ПФУ у Київській області № 164850004250 від 17.12.2025 про призначення ОСОБА_1 щомісячного довічного грошового утримання в частині не зарахування до стажу роботи на посаді судді, що дає право на отримання щомісячного довічного грошового утримання половину строку навчання у вищому юридичному навчальному закладі 2 роки 5 місяців з 01.09.1980 по 25.06.1985; стажу (досвіду) роботи (професійної діяльності), вимога щодо якого визначена законом та надає право для призначення на посаду судді 2 роки - з 25.08.1978 по 28.08.1980 та зобов`язання ГУ ПФУ у Київській області зарахувати ОСОБА_1 до стажу роботи судді, що дає право на призначення щомісячного довічного грошового утримання строку навчання у вищому юридичному навчальному закладі 2 роки 5 місяців з 01.09.1980 по 25.06.1985, стажу (досвіду) роботи (професійної діяльності), вимога щодо якого визначена законом та надає право для призначення на посаду судді 2 роки - з 25.08.1978 по 28.08.1980 та повторно розглянути заяву ОСОБА_1 від 09.12.2025.
Щодо вимоги позивачки про встановлення судового контролю, колегія суддів зазначає таке.
Згідно з ч. 4 ст. 13 Закону України «Про судоустрій і статус суддів» невиконання судових рішень має наслідком юридичну відповідальність, установлену законом.
Відповідно до ч.ч. 2, 3 ст. 14 КАС України судові рішення, що набрали законної сили, є обов`язковими до виконання всіма органами державної влади, органами місцевого самоврядування, їх посадовими та службовими особами, фізичними і юридичними особами та їх об`єднаннями на всій території України. Невиконання судового рішення тягне за собою відповідальність, встановлену законом.
Згідно з вимогами ст. 370 КАС України судове рішення, яке набрало законної сили, є обов`язковим для учасників справи, для їхніх правонаступників, а також для всіх органів, підприємств, установ та організацій, посадових чи службових осіб, інших фізичних осіб і підлягає виконанню на всій території України, а у випадках, встановлених міжнародними договорами, згода на обов`язковість яких надана Верховною Радою України, або за принципом взаємності, - за її межами. Невиконання судового рішення тягне за собою відповідальність, встановлену законом.
Відповідно до ч. 1 ст. 372 КАС України у разі необхідності спосіб, строки і порядок виконання можуть бути визначені у самому судовому рішенні. Так само на відповідних суб`єктів владних повноважень можуть бути покладені обов`язки щодо забезпечення виконання рішення.
Питання судового контролю за виконанням судових рішень врегульовано статтями 382 – 382-3 КАС України.
За приписами ч. 1 ст. 382 КАС України суд, який розглянув адміністративну справу як суд першої інстанції і ухвалив судове рішення, за письмовою заявою особи, на користь якої ухвалено судове рішення і яка не є суб`єктом владних повноважень, або за власною ініціативою може зобов`язати суб`єкта владних повноважень, не на користь якого ухвалене судове рішення, подати у встановлений судом строк звіт про виконання судового рішення.
В адміністративних справах з приводу обчислення, призначення, перерахунку, здійснення, надання, одержання пенсійних виплат, соціальних виплат непрацездатним громадянам, виплат за загальнообов`язковим державним соціальним страхуванням, виплат та пільг дітям війни, інших соціальних виплат, доплат, соціальних послуг, допомоги, захисту та пільг за письмовою заявою заявника суд зобов`язує суб`єкта владних повноважень, не на користь якого ухвалене судове рішення, подати звіт про виконання судового рішення.
Відповідно до ч. 5 ст. 382 КАС України, за письмовою заявою заявника суд під час ухвалення рішення суду може зобов`язати суб`єкта владних повноважень, не на користь якого ухвалене таке рішення, подати звіт про його виконання.
Перебіг строку для подання звіту починається з дня набрання законної сили рішенням суду.
Заява, передбачена абзацом першим цієї частини, може бути подана не пізніше завершення судових дебатів, а якщо справа розглядається в порядку спрощеного позовного провадження - не пізніше тридцяти днів з дня відкриття провадження у справі.
Згідно з ч.ч. 1-3 ст. 382-1 КАС України суд розглядає заяву про зобов`язання суб`єкта владних повноважень подати звіт про виконання судового рішення (крім заяви, передбаченої частиною п`ятою статті 382 цього Кодексу) протягом десяти днів з дня її надходження в порядку письмового провадження, а за ініціативою суду чи клопотанням заявника - у судовому засіданні з повідомленням учасників справи. Неприбуття у судове засідання осіб, які були належним чином повідомлені про дату, час і місце розгляду, не перешкоджає судовому розгляду.
За наслідками розгляду заяви суд постановляє ухвалу про її задоволення або відмову у задоволенні та зобов`язання суб`єкта владних повноважень подати у встановлений судом строк звіт про виконання судового рішення.
Встановлений судом строк для подання звіту про виконання судового рішення має бути достатнім для його підготовки. Достатнім є строк, який становить не менше десяти календарних днів з дня отримання суб`єктом владних повноважень відповідної ухвали та не перевищує трьох місяців.
Частиною 4 статті 382-1 КАС України передбачено, що суд може зобов`язати подати у встановлений судом строк звіт про виконання судового рішення особисто керівника суб`єкта владних повноважень.
У постанові Верховного Суду від 11.06.2020 у справі № 640/13988/19 висловлено позицію, відповідно до якої адміністративним процесуальним законодавством регламентовано право суду застосовувати інститут судового контролю шляхом зобов`язання відповідача подати звіт про виконання рішення суду, визнання протиправними рішень, дій. Водночас суд, встановлюючи строк для подання звіту, повинен враховувати особливості покладених обов`язків згідно із судовим рішенням та можливості суб`єкта владних повноважень їх виконати. У разі невиконання судового рішення, позивач має право вимагати вжиття спеціальних заходів впливу на боржника, передбачених законодавством про виконавче провадження. При цьому встановлювати судовий контроль за виконанням судового рішення є правом, а не обов`язком суду.
Колегія суддів звертає увагу, що саме на державу покладається обов`язок забезпечення того, щоб остаточні рішення, постановлені проти її органів або організацій чи підприємств, якими вона володіє або які вона контролює, були виконані.
У зв`язку з викладеним, враховуючи, що заява позивачки про встановлення судового контролю подана не пізніше ніж тридцять днів після відкриття провадження та відповідні процесуальні дії є диспозитивним правом суду, колегія суддів погоджується з висновком суду першої інстанції про необхідність покладення на ГУ ПФУ у Київській області подати звіт про виконання рішення суду у строк протягом трьох місяців з дня набрання законної сили цим рішенням суду.
Колегія суддів не вбачає підстав для задоволення вимог апеляційної скарги ГУ ПФУ у Київській області про скасування судового рішення в частині, якою судом відмовлено в задоволені вимог адміністративного позову ОСОБА_1 , оскільки апеляційна скарга в цій частині не вмотивована та не містить доводів щодо неправомірності рішення суду першої інстанції. Позивачем рішення суду першої інстанції не оскаржене.
Інші доводи і заперечення сторін, з урахуванням наведеного, на висновки суду апеляційної інстанції не впливають.
Переглянувши рішення суду першої інстанції в апеляційному порядку в межах вимог та доводів апеляційної скарги відповідача, у відповідності до ч. 1 ст. 308 КАС України, колегія суддів вважає, що суд першої інстанції дійшов обґрунтованого висновку про часткове задоволення позовних вимог.
Згідно зі ст. 242 КАС України рішення суду повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права при дотриманні норм процесуального права. Обґрунтованим є рішення, ухвалене судом на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин в адміністративній справі, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні, з наданням оцінки всім аргументам учасників справи.
При цьому, суд враховує положення Висновку № 11 (2008) Консультативної ради європейських суддів щодо якості судових рішень (пункти 32-41), в якому, серед іншого, звертається увага на те, що усі судові рішення повинні бути обґрунтованими, зрозумілими, викладеними чіткою і простою мовою і це є необхідною передумовою розуміння рішення сторонами та громадськістю; у викладі підстав для прийняття рішення необхідно дати відповідь на доречні аргументи та доводи сторін, здатні вплинути на вирішення спору; виклад підстав для прийняття рішення не повинен неодмінно бути довгим, оскільки необхідно знайти належний баланс між стислістю та правильним розумінням ухваленого рішення; обов`язок суддів наводити підстави для своїх рішень не означає необхідності відповідати на кожен аргумент заявника на підтримку кожної підстави захисту; обсяг цього обов`язку суду може змінюватися залежно від характеру рішення. При цьому, зазначений Висновок також акцентує увагу на тому, що згідно з практикою Європейського суду з прав людини очікуваний обсяг обґрунтування залежить від різних доводів, що їх може наводити кожна зі сторін, а також від різних правових положень, звичаїв та доктринальних принципів, а крім того, ще й від різних практик підготовки та представлення рішень у різних країнах.
Суд також враховує позицію Європейського суду з прав людини (в аспекті оцінки аргументів учасників справи у касаційному провадженні), сформовану в пункті 58 рішення у справі «Серявін та інші проти України» (№ 4909/04): згідно з його усталеною практикою, яка відображає принцип, пов`язаний з належним здійсненням правосуддя, у рішеннях судів та інших органів з вирішення спорів мають бути належним чином зазначені підстави, на яких вони ґрунтуються; хоча пункт 1 статті 6 Конвенції зобов`язує суди обґрунтовувати свої рішення, його не можна тлумачити як такий, що вимагає детальної відповіді на кожен аргумент; міра, до якої суд має виконати обов`язок щодо обґрунтування рішення, може бути різною в залежності від характеру рішення (див. рішення у справі «Руїс Торіха проти Іспанії» (Ruiz Torija v. Spain), серія A, 303-A, п. 29).
Частиною 1 ст. 315 КАС України визначено, що за наслідками розгляду апеляційної скарги на судове рішення суду першої інстанції суд апеляційної інстанції має право залишити апеляційну скаргу без задоволення, а судове рішення - без змін.
Відповідно до ст. 316 КАС України суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а рішення суду - без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції правильно встановив обставини справи та ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.
Під час апеляційного провадження, колегія суду не встановила таких порушень судом першої інстанції норм матеріального і процесуального права, які б призвели до неправильного вирішення справи по суті, які були предметом розгляду і заявлені в суді першої інстанції.
Доводи апеляційної скарги не знайшли свого підтвердження в ході розгляду справи судом апеляційної інстанції, спростовані зібраними по справі доказами та встановленими обставинами, з наведених підстав висновків суду не спростовують.
Отже, колегія суддів вважає, що рішення суду першої інстанції є обґрунтованим, прийнятим на підставі з`ясованих та встановлених обставинах справи, які підтверджуються доказами, та ухваленим з додержанням норм матеріального і процесуального права, а тому залишає апеляційну скаргу без задоволення, а судове рішення без змін.
Враховуючи те, що справу розглянуто за правилами спрощеного позовного провадження, рішення суду апеляційної інстанції не підлягає касаційному оскарженню, крім випадків, передбачених п. 2 ч. 5 ст. 328 КАС України, відповідно до вимог ст.327, ч.1 ст.329 КАС України.
Керуючись ст.ст. 311, 315, 316, 321, 325, 327, 328, 329 Кодексу адміністративного судочинства України, суд 

ПОСТАНОВИВ:

Апеляційну скаргу залишити без задоволення.
Рішення Полтавського окружного адміністративного суду від 08.07.2026 по справі № 440/5418/26 залишити без змін. 
Постанова набирає законної сили з дати її ухвалення та не підлягає касаційному оскарженню, крім випадків, передбачених п. 2 ч. 5 ст. 328 КАС України.

Головуючий суддя | (підпис) | З.Г. Подобайло
Судді | (підпис)  (підпис) | М.О. Семененко   І.С. Чалий