КИЇВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД

Справа № 759/10335/25 Головуючий у І інстанції Сенько М.Ф.
Провадження №22-ц/824/7093/2026 Головуючий у 2 інстанції Таргоній Д.О.

ПОСТАНОВА
Іменем України

06 липня 2025 року Київський апеляційний суд в складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ: Таргоній Д.О., Борисової О.В., Голуб С.А., розглянувши в приміщенні Київського апеляційного суду в порядку письмового провадження цивільну справу за апеляційною скаргою представника ОСОБА_1 - адвоката Павленко Ольги Владиславівни на рішення Святошинський районного суду м. Києва від 16 грудня 2025 року у справі за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про зменшення розміру аліментів,

ВСТАНОВИВ:

У травні 2025 року ОСОБА_1 звернувся до суду з даним позовом, в обґрунтування якого зазначав, що він з ОСОБА_2 перебував в зареєстрованому шлюбі, який було розірвано рішенням Святошинського районного суду м. Києва від 01 червня 2021 року. 
Від шлюбу сторони мають двох дітей ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , та ОСОБА_4 , ІНФОРМАЦІЯ_2 .
Рішенням Святошинського районного суду м. Києва від 07 лютого 2023 року стягнуто з ОСОБА_1 на користь ОСОБА_2 аліменти на утримання повнолітньої доньки ОСОБА_4 , ІНФОРМАЦІЯ_3 , яка продовжує навчання, у розмірі з усіх видів заробітку (доходу) але не більше десяти прожиткових мінімумів на дитину відповідного віку, та не менше 50 відсотків прожиткового мінімуму для дитини відповідного віку, щомісячно, починаючи з 04 листопада 2022 року і до 30 червня 2026 року, тобто до закінчення навчання. 
Крім того, судовим наказом Святошинського районного суду м. Києва від 25 травня 2020 року з позивача стягнуто на користь відповідачки аліменти на утримання обох доньок в розмірі 1/3 частини з усіх видів його заробітку (доходу) щомісячно, але не більше десять прожиткових мінімумів на дитину відповідного віку, починаючи з 22 травня 2020 року і до досягнення дітьми повноліття.
Незважаючи на досягнення ІНФОРМАЦІЯ_4 старшою дитиною - ОСОБА_4 повноліття, державним виконавцем продовжувалося стягнення з позивача аліментів у розмірі 1/3 частини від усіх видів заробітку (доходу), тобто фактично на двох дітей.
Таким чином, станом на лютий 2025 року з позивача протягом грудня 2022 - лютого 2025 років в сукупності стягувалося 7/12 частин, тобто більше ніж 50%, від усіх видів заробітку.
Після проведеного Святошинським районним ВДВС у м. Києві перерахунку з позивача на утримання двох дітей стягуються аліменти від заробітку.
У позовній заяві ОСОБА_1 вказував, що у червні 2023 року втратив роботу, тому не в змозі сплачувати вказану суму аліментів, тобто його матеріальний стан значно погіршився.
Крім того, як на підставу для зменшення розміру стягуваних аліментів, посилався на те, що на його утриманні перебуває мати похилого віку, яка потребує лікування.
Враховуючи вищевикладене,  ОСОБА_1 просив зменшити розмір аліментів на утримання повнолітньої доньки ОСОБА_4 , ІНФОРМАЦІЯ_3 , яка продовжує навчання, що стягується з ОСОБА_1 на користь ОСОБА_2 за рішенням Святошинського районного суду м. Києва від 07 лютого 2023 року з частини всіх видів заробітку (доходу). Визначити розмір аліментів, які підлягають стягненню на користь ОСОБА_2 на утримання повнолітньої доньки ОСОБА_4 , ІНФОРМАЦІЯ_3 , яка продовжує навчання в твердій грошовій сумі, яка дорівнює 3000 грн, до закінчення ОСОБА_4 навчання, але не більше ніж до досягнення нею 23 років.
Рішенням Святошинський районного суду м. Києва від 16 грудня 2025 року у задоволенні позову відмовлено.
Не погоджуючись з даним рішенням, представник ОСОБА_1 - адвокат Павленко О.В.подала апеляційну скаргу, в якій, посилаючись на порушення судом першої інстанції норм матеріального та процесуального права, просить рішення Святошинський районного суду м. Києва від 16 грудня 2025 року скасувати та ухвалити нове рішення, яким задовольнити позовні вимоги.
Зокрема, в доводах апеляційної скарги зазначає, що позивач у травні 2023 року втратив роботу і не мав можливості сплачувати аліменти, тому відповідно утворилася заборгованість, які він на даний час виплачує.
Крім того, при визначенні розміру аліментів на утримання повнолітньої доньки, яка продовжує навчання, не було враховано майновий стан позивача, а також наявність інших утриманців, зокрема хворої матері похилого віку - ОСОБА_6 , ІНФОРМАЦІЯ_5 , яка має ряд вікових захворювань та через майже мінімальну пенсію не має можливості оплачувати вартісні, але дуже необхідні процедури та навіть хірургічні втручання. 
Звертає увагу апеляційного суду на те, що повнолітня донька позивача підпрацьовує, а отже має свої заробітки, що слід врахувати при визначенні розміру аліментів.
Також, представник ОСОБА_1 - адвокат Павленко О.В. вказує на те, що суд першої інстанції залишив поза увагою, що рішенням Святошинського районного суду м. Києва від 07 лютого 2023 року, яке не було оскаржено ОСОБА_1 через необізнаність про його існування тривалий час, фактично порушуються права ОСОБА_1 . 
Враховуючи вищевикладене, представник ОСОБА_1 - адвокат Павленко О.В. вважає, що рішення суду першої про відмову в задоволенні позовних вимог не ґрунтується на вимогах закону.
Відзив на апеляційну скаргу у визначений судом апеляційної інстанції строк не надходив.
Відповідно до ч. 3 ст. 360 ЦПК України відсутність відзиву на апеляційну скаргу не перешкоджає перегляду рішення суду першої інстанції.
Відповідно до ч. 1 ст. 368 ЦПК України справа розглядається судом апеляційної інстанції за правилами, встановленими для розгляду справи в порядку спрощеного позовного провадження, з особливостями, встановленими главою І розділу V ЦПК України.
Відповідно до ч. 1. ст. 369 ЦПК України, апеляційні скарги на рішення суду розглядаються судом апеляційної інстанції без повідомлення учасників справи.
За правилами п. 1 ч. 4 ст. 274 ЦПК України, в порядку спрощеного позовного провадження не можуть бути розглянуті справи у спорах що виникають з сімейних відносин, крім спорів про стягнення аліментів та поділ майна подружжя.
Згідно ч. 13 ст.7 ЦПК України розгляд справи здійснюється в порядку письмового провадження за наявними у справі матеріалами, якщо цим Кодексом не передбачено повідомлення учасників справи. У такому випадку судове засідання не проводиться.
Враховуючи вищевикладене, розгляд справи здійснено в порядку письмового провадження, без повідомлення учасників справи.
Перевіривши законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції та обставини справи в межах доводів апеляційної скарги, колегія суддів вважає, що апеляційна скарга задоволенню не підлягає з наступних підстав.
Відповідно до ст. 263 ЦПК України судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права. 
Судом встановлено, що сторони перебували у зареєстрованому шлюбі, який було розірвано рішенням Святошинського районного суду м. Києва від 01 червня 2021 року.
Від шлюбу сторони мають двох дітей ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , та ОСОБА_4 , ІНФОРМАЦІЯ_2 .
Рішенням Святошинського районного суду м. Києва від 07 лютого 2023 року стягнуто з ОСОБА_1 на користь ОСОБА_2 аліменти на утримання повнолітньої доньки ОСОБА_4 , ІНФОРМАЦІЯ_3 , яка продовжує навчання, у розмірі з усіх видів заробітку (доходу) але не більше десяти прожиткових мінімумів на дитину відповідного віку, та не менше 50 відсотків прожиткового мінімуму для дитини відповідного віку, щомісячно, починаючи з 04 листопада 2022 року і до 30 червня 2026 року, тобто до закінчення навчання.
На підставі вищевказаного рішення від 07 лютого 2023 року головним державним виконавцем Святошинського ВДВС у м. Києві ЦМУ Міністерства юстиції (м. Київ) Барановським Б.В. 10 серпня 2023 року винесено постанову про відкриття виконавчого провадження НОМЕР_2.
Із постанови ВП НОМЕР_2 про звернення стягнення на заробітну плату, пенсію, стипендію та інші доходи боржника вбачається, що ОСОБА_1 отримує дохід у ВЧ НОМЕР_1 .
Згідно звіту ВЧ НОМЕР_1 №6245 від 19 травня 2025 року про здійснення відрахування та виплати, з ОСОБА_1 здійснюються відрахування на підставі постанови ВП НОМЕР_2 від 10 лютого 2025 року. Із даного звіту вбачається, що ОСОБА_1 , проходячи військову службу в військовій частині НОМЕР_1 , отримує грошове забезпечення, яке за період з січня 2025 року по квітень 2025 року склало 82485,55 грн.
Ухвалюючи рішення про відмову в задоволенні позовних вимог, суд першої інстанції виходив з того, що позивачем не надано і доказів зміни його матеріального стану, а саме його погіршення, внаслідок чого виникла необхідність у зменшенні розміру аліментів через неможливість їх сплачувати у визначеному розмірі. Крім того, стороною позивача в ході розгляду даного спору не надано суду переконливих доказів, які б вказували на вагомі підстави щодо неможливості сплачувати аліменти у вже визначеному розмірі.
Колегія суддів погоджується з такими висновками суду першої інстанції, так як вони ґрунтуються на матеріалах справи та вимогах закону. 
Згідно ст. 4 ЦПК України кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи законних інтересів.
Згідно із ст. 13 ЦПК України суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках.
Згідно ст. 12 ЦПК України кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом.
Відповідно до ч. 1 ст. 2 ЦПК України завданням цивільного судочинства є справедливий, неупереджений та своєчасний розгляд і вирішення цивільних справ з метою ефективного захисту порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб, інтересів держави.
Здійснюючи правосуддя, суд захищає права, свободи та інтереси фізичних осіб, права та інтереси юридичних осіб, державні та суспільні інтереси у спосіб, визначений законом або договором. У випадку, якщо закон або договір не визначають ефективного способу захисту порушеного, невизнаного або оспореного права, свободи чи інтересу особи, яка звернулася до суду, суд відповідно до викладеної в позові вимоги такої особи може визначити у своєму рішенні такий спосіб захисту, який не суперечить закону (ст. 5 ЦПК України).
Ст. 15 ЦК України закріплює право кожної особи на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання.
У ч. 1 ст. 3 Конвенції про права дитини визначено, що в усіх діях щодо дітей, незалежно від того, здійснюються вони державними чи приватними установами, що займаються питаннями соціального забезпечення, судами, адміністративними чи законодавчими органами, першочергова увага приділяється якнайкращому забезпеченню інтересів дитини.
Відповідно до ч. 1 та 2 ст. 27 Конвенції про права дитини держава визнає право кожної дитини на рівень життя, необхідний для фізичного, розумового, духовного, морального і соціального розвитку дитини. Батьки або інші особи, які виховують дитину, несуть основну відповідальність за забезпечення в межах своїх здібностей і фінансових можливостей умов життя, необхідних для розвитку дитини.
Відповідно до ч. 3 ст. 51 Конституції України сім`я, дитинство, материнство і батьківство охороняються державою.
Кожна дитина має право на рівень життя, достатній для її фізичного, інтелектуального, морального, культурного, духовного і соціального розвитку (ч. 1 ст. 8 Закону України «Про охорону дитинства»).
Згідно зі ст. 141 СК України мати, батько мають рівні права та обов`язки щодо дитини, незалежно від того, чи перебували вони у шлюбі між собою. Розірвання шлюбу між батьками, проживання їх окремо від дитини не впливає на обсяг їхніх прав і не звільняє від обов`язків щодо дитини.
Відповідно до ст. 150, 180 СК України батьки зобов`язані піклуватися про здоров`я дитини, її фізичний, духовний та моральний розвиток, забезпечити здобуття дитиною повної загальної середньої освіти, матеріально утримувати дитину до повноліття.
Згідно з положеннями ст. 181 СК України способи виконання батьками обов`язку утримувати дитину визначаються за домовленістю між ними. За домовленістю між батьками дитини той із них, хто проживає окремо від дитини, може брати участь у її утриманні в грошовій і (або) натуральній формі. За рішенням суду кошти на утримання дитини (аліменти) присуджуються у частці від доходу її матері, батька або у твердій грошовій сумі за вибором того з батьків або інших законних представників дитини, разом з яким проживає дитина.
Відповідно до ч. 3 ст. 181 СК України за рішенням суду кошти на утримання дитини (аліменти) присуджуються у частці від доходу її матері, батька і (або) у твердій грошовій сумі.
Ст. 199 СК України установлено, що, якщо повнолітні дочка, син продовжують навчання і у зв`язку з цим потребують матеріальної допомоги, батьки зобов`язані утримувати їх до досягнення двадцяти трьох років за умови, що вони можуть надавати матеріальну допомогу. Право на звернення до суду з позовом про стягнення аліментів має той з батьків, з ким проживає дочка, син, а також самі дочка, син, які продовжують навчання.
За змістом ст. ст. 191, 200 СК України аліменти присуджуються рішенням суду від дня пред`явлення позову. Суд визначає розмір аліментів на повнолітніх дочку, сина у твердій грошовій сумі і (або) у частці від заробітку (доходу) платника аліментів. Частина заробітку (доходу) матері, батька, яка стягуватиметься як аліменти на повнолітніх дочку, сина, визначається судом з урахуванням обставин, зазначених у ст. 182 цього Кодексу.
У ч. 1 ст. 192 СК України встановлено, що розмір аліментів, визначений за рішенням суду або за домовленістю між батьками, може бути згодом зменшено або збільшено за рішенням суду за позовом платника або одержувача аліментів у разі зміни матеріального або сімейного стану, погіршення або поліпшення здоров`я когось із них та в інших випадках, передбачених цим кодексом.
Ураховуючи зміст ст. ст. 181, 192 СК України, розмір аліментів, визначений рішенням суду, не вважається незмінним. Отже, у зв`язку із значним покращенням матеріального становища платника аліментів один із батьків дитини може подати до суду заяву про збільшення розміру аліментів. Значне погіршення матеріального становища платника аліментів може бути підставою для його вимоги про зменшення розміру аліментів.
У пункті 23 постанови Пленуму Верховного Суду України від 15.05.2006 №3 «Про застосування судами окремих норм Сімейного кодексу України при розгляді справи щодо батьківства, материнства та стягнення аліментів» судам роз`яснено, що розмір аліментів, визначений судовим рішенням або за домовленістю між батьками, суд може змінити за позовом платника або одержувача аліментів у зв`язку зі зміною матеріального чи сімейного стану, погіршення чи поліпшення здоров`я когось із них.
У постанові Верховного Суду України від 05.02.2014 у справі №6-143цс13 зроблено висновок, що розмір аліментів, визначений рішенням суду, не вважається незмінним. Отже, у зв`язку із значним покращенням матеріального становища платника аліментів матір дитини може подати до суду заяву про збільшення розміру аліментів. Значне погіршення матеріального становища батька може бути підставою для його вимоги про зменшення розміру аліментів.
Аналогічна права позиція викладена у постановах Верховного Суду від 07.06.2024 у справі №562/3422/23, провадження № 61-2463св24, від 03.07.2024 у справі №552/2073/23, провадження №61-1193св24, від 22.07.2024 у справі №688/4308/23, провадження №61-5168св24, від 16.09.2024 у справі №591/6388/22, провадження №61-153св24, від 12.03.2025 у справі №522/8836/23, провадження №61-9384св24.
З аналізу зазначених правових норм також вбачається, що при вирішенні питання про зменшення розміру аліментів слід з`ясовувати чи змінилося матеріальне становище, сімейний стан та стан здоров`я сторін, і що ця зміна впливає на змогу сплачувати аліменти у вже визначеному розмірі. Особа, яка сплачує аліменти - платник аліментів, вправі звернутися до суду з позовом про зменшення розміру аліментів на дитину у тих випадках, коли погіршилося його матеріальне становище, сімейний стан чи стан його здоров`я або ж покращилося матеріальне становище, сімейний стан чи стан здоров`я одержувача аліментів.
При цьому, суд, з урахуванням встановлених обставин і сукупності належних та допустимих доказів, при наявності підстав щодо неможливості сплачувати аліменти у вже визначеному розмірі, може вирішити питання щодо зменшення розміру аліментів.
Згідно ч. 1 ст. 76 ЦПК України доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи.
Відповідно до ст. 80 ЦПК України достатніми є докази, які у своїй сукупності дають змогу дійти висновку про наявність або відсутність обставин справи, які входять до предмета доказування. Питання про достатність доказів для встановлення обставин, що мають значення для справи, суд вирішує відповідно до свого внутрішнього переконання.
Згідно ч. 6 та 7 ст. 81 ЦПК України доказування не може ґрунтуватися на припущеннях. Суд не може збирати докази, що стосуються предмета спору, з власної ініціативи, крім витребування доказів судом у випадку, коли він має сумніви у добросовісному здійсненні учасниками справи їхніх процесуальних прав або виконанні обов`язків щодо доказів, а також інших випадків, передбачених цим Кодексом.
Ч. 1 та 2 ст. 89 ЦПК України встановлено, що суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів.
Жодні докази не мають для суду заздалегідь встановленої сили. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності.
Аналізуючи обставинам справи колегія суддів звертає увагу, що аліменти на утримання повнолітньої дочки на період її навчання стягнуті рішенням від 07 лютого 2023 року, яке не було оскаржено ОСОБА_1 , як зазначене стороною позивача в апеляційній скарзі, тому доводи про те що даним рішенням порушено права ОСОБА_1 апеляційний суд відхиляє, оскільки предметом апеляційного оскарження є рішення Святошинський районного суду м. Києва від 16 грудня 2025 року про зменшення розміру аліментів.
У свою чергу позивачем не надано доказів погіршення його матеріального становища після ухвалення судом рішення від 16 грудня 2025 року, тоді як наявність заборгованості по сплаті аліментів на утримання повнолітньої дочки свідчить про невиконання позивачем своїх батьківських обов`язків щодо утримання останньої, а не про неможливість сплачувати аліменти.
Таким чином, суд першої інстанції надав належну оцінку обставинам справи та прийшов до правильного висновку про відсутність підстав для зменшення розміру стягуваних аліментів.
Доводи апеляційної скарги про те, що апеляційної скарги про те, що позивач у травні 2023 року тратив роботу апеляційний суд критично оцінює, станом на дату звернення з даним позовом до суду  ОСОБА_1 проходить військову службу у військовій частині НОМЕР_1 та отримує грошове забезпечення, тому судова колегія вважає, що висновок суду першої інстанції про ненадання стороною позивача доказів погіршення матеріального стану останнього є правильним.
Посилання в апеляційній скарзі на те, що ОСОБА_1 надає допомогу своїй матері похилого віку апеляційний суд відхиляє, оскільки на момент ухвалення рішення про стягнення аліментів на навчання повнолітньої дитини, мати позивача вже мала ряд відповідних захворювань, на які посилається сторона позивача.
Доводи апеляційної скарги про те, що повнолітня донька працює та має свій заробіток, що на думку сторони позивача є підставою для зміни розміру аліментів, апеляційний суд також відхиляє, оскільки належних доказів на підтвердження зазначеному в матеріалах справи не міститься.
Звертаючись з апеляційною скаргою, представник ОСОБА_1 - адвокат Павленко О.В. не обґрунтувала належним чином та не надала доказів неможливості сплачувати аліменти в розмірі визначеному рішенням Святошинський районного суду м. Києва від 07 лютого 2023 року. 
Доводи апеляційної скарги зводяться до не згоди позивача з оскаржуваним рішенням, належних та допустимих доказів, які були б підставою для скасування правильного по суті рішення представник ОСОБА_1 - Павленко О.В. не надала.
Крім того, колегія суддів звертає увагу, що законодавцем визначені обмеження щодо розміру відрахувань, а саме ч. 3 ст. 70 Закону України «Про виконавче провадження» встановлено, що загальний розмір усіх відрахувань під час кожної виплати заробітної плати та інших доходів боржника не може перевищувати 50 відсотків заробітної плати, що має бути виплачена працівнику, у тому числі у разі відрахування за виконавчими документами. Це обмеження не поширюється на відрахування із заробітної плати у разі відбування боржником покарання у виді виправних робіт і стягнення аліментів на неповнолітніх дітей. У таких випадках розмір відрахувань із заробітної плати не може перевищувати 70 відсотків.
При цьому, положення Закону України «Про виконавче провадження» регулює процес об`єднання виконавчих проваджень та процедуру їх виконання.
За положеннями ст. 30 Закону України «Про виконавче провадження»виконання кількох рішень про стягнення коштів з одного боржника здійснюється державним виконавцем, який відкрив перше виконавче провадження щодо такого боржника, у рамках зведеного виконавчого провадження.
Зазначене вище гарантує захист боржника від непомірних стягнень саме на стадії виконання та збалансовує інтереси сторін виконавчих проваджень.
А тому посилання сторони позивача на ту обставину, що з нього стягується аліменти за судовим наказом від 25 травня 2020 року та рішенням суду від 07 лютого 2023 року, сукупний розмір яких перевищує 50 %, є безпідставними.
Інші доводи апеляційної скарги не спростовують встановлені у справі фактичні обставини та висновки суду першої інстанції, обґрунтовано викладені у мотивувальній частині рішення.
Судом першої інстанції правильно визначено характер спірних правовідносин, встановлено обсяг прав та обов`язків сторін, застосовано норми матеріального права, які регулюють спірні правовідносини, що склались між сторонами, надано повну, всебічну та об`єктивну оцінку наявним у справі доказам, як кожному окремо, так і у їх сукупності та взаємозв`язку, та з урахуванням недоведеності позовних вимог обґрунтовано відмовлено в задоволенні позовних вимог.
Європейський суд з прав людини вказав, що п. 1 ст. 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод зобов`язує суди давати обґрунтування своїх рішень, але це не може сприйматись як вимога надавати детальну відповідь на кожен аргумент. Межі цього обов`язку можуть бути різними в залежності від характеру рішення. Крім того, необхідно брати до уваги, між іншим, різноманітність аргументів, які сторона може представити в суд, та відмінності, які існують у державах-учасницях, з огляду на положення законодавства, традиції, юридичні висновки, викладення та формулювання рішень. Таким чином, питання, чи виконав суд свій обов`язок щодо подання обґрунтування, що випливає зі статті 6 Конвенції, може бути визначено тільки у світлі конкретних обставин справи (Проніна проти України, № 63566/00, § 23, ЄСПЛ, від 18 липня 2006 року). Оскаржене судове рішення відповідає критерію обґрунтованості судового рішення.
Відповідно до п. 1 ч. 1 ст. 374 ЦПК України суд апеляційної інстанції за результатами розгляду апеляційної скарги має право залишити судове рішення без змін, а скаргу без задоволення.
Згідно ч. 1 ст. 375 ЦПК України суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а судове рішення без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.
Оскільки, рішення Святошинський районного суду м. Києва від 16 грудня 2025 року ухвалено з додержанням норм матеріального і процесуального права, підстави для його скасування згідно вимог ч. 1 ст. 375 ЦПК України відсутні.
Щодо судових витрат колегія судів зазначає наступне.
Так як суд апеляційної інстанції дійшов висновку про залишення апеляційної скарги без задоволення, тому на підставі ст. 141 ЦПК України понесені апелянтом судові витрати на апеляційний розгляд справи відшкодуванню за рахунок відповідача не підлягають.
Керуючись ст.ст. 367, 374, 375, 382, 383 ЦПК України, апеляційний суд 

ПОСТАНОВИВ:

Апеляційну скаргу представника ОСОБА_1 - адвоката Павленко Ольги Владиславівнизалишити без задоволення.
Рішення Святошинський районного суду м. Києва від 16 грудня 2025 року залишити без змін.
Постанова суду апеляційної інстанції набирає законної сили з дня її прийняття та оскарженню в касаційному порядку не підлягає, крім випадків, встановлених п. 2 ч. 3 ст. 389 ЦПК України.

Суддя-доповідач Д.О. Таргоній

Судді: О.В. Борисова 

С.А. Голуб