Справа № 167/70/26
Номер провадження 2/167/260/26

Р І Ш Е Н Н Я
І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

31 липня 2026 року м. Рожище

Рожищенський районний суд Волинської області у складі:
головуючої судді Шептицької Н.В.,
з участю:
секретаря судового засідання Ващук О.А.,
розглянувши у відкритому судовому засіданні в залі суду в порядку загального позовного провадження цивільну справу за позовом ОСОБА_1 (далі – позивач) до ОСОБА_2 (далі – відповідач 1), Рожищенської державної нотаріальної контори Волинської області (далі – відповідач 2) про визнання права власності, витребування з володіння частини незавершеного будівництва та скасування запису про право власності,
за участі:
представника позивача – адвоката Колодяжної Н.В.,
представника відповідача ОСОБА_2 - адвоката Наумчука І.П.,

в с т а н о в и в:

1.Стислий виклад позицій сторін.

1а. Сторона позивача.

23.01.2026 року позивач, від імені та в інтересах якої діє адвокат Колодяжна Н.В., звернулася в суд з позовом до відповідачів про витребування майна з чужого незаконного володіння та визнання права власності на майно за договором дарування.
20.02.2026 року представник позивача подала заяву щодо зменшення позовних вимог позовних вимог (ас 152-154), а саме про витребування з володіння частини незавершеного будівництва та скасування запису про право власності, мотивуючи позовні вимоги тим, що 12.06.2007 року рішенням Рожищенського районного суду Волинської області у справі №2-2/2007 задоволено позов ОСОБА_3 до ОСОБА_4 про поділ майна подружжя і здійснено розподіл незавершеного будівництва житлового будинку АДРЕСА_1 , а саме: 
- ОСОБА_3 виділено 54/100 частини: приміщення 5 загальною площею 24,8 м2, приміщення 4 загальною площею 12,2 м2, запроектоване приміщення 3* загальною площею 5,7 м2, запроектоване приміщення 1* загальною площею 8,4 м2, запроектоване приміщення 1** загальною площею 12,2 м2, всього на загальну суму – 44 713,06 гривень;
- ОСОБА_4 виділено 46/100 частини: приміщення 6 загальною площею 19,7 м2, приміщення 4 загальною площею 12,2 м2, запроектоване приміщення 3** загальною площею 15,2 м2, запроектоване приміщення 2* загальною площею 3,0 м2, запроектоване приміщення 2** загальною площею 3,8 м2, запроектоване приміщення 2*** загальною площею 7,1 м2, всього на загальну суму – 38 347,94 гривень (далі – Спірне майно).
На підставі вказаного рішення суду КП «Волинське обласне бюро технічної інвентаризації» було зареєстровано право власності на 46/100 частини незавершеного будівництвом житлового будинку по АДРЕСА_2 , запис №1 в книзі 1, на ОСОБА_4 , який 12.07.2011 року подарував вказану частку готовністю 67% своїй рідній сестрі – ОСОБА_1 , якій також передав технічну документацію та інші документи.
Рішенням Рожищенського районного суду Волинської області від 28.12.2015 року по справі №167/163/14-ц було визнано порядок користування земельною ділянкою розміром 0,062 га, що знаходиться по АДРЕСА_2 . Вказаним рішенням суду ОСОБА_1 було виділено земельну ділянку площею 285,2 м2, яка була виділена з урахуванням земельної ділянки під забудовою власної частини житлового будинку в межах 2-3-4-5-6-7-8-9-10-11-2 по схемі №2.
ІНФОРМАЦІЯ_1 ОСОБА_4 помер.
23.09.2025 року позивач звернулася до «ЦНАП» та соціального захисту населення Рожищенської міської ради Волинської області і їй стало відомо, що Спірне майно належить на праві власності ОСОБА_2 (сину ОСОБА_4 ) на підставі свідоцтва про право на спадщину, що є незаконним з урахуванням того, що дане Спірне майно з 12.07.2011 року належить позивачу.
Враховуючи вищенаведене, з урахуванням заяви представника позивача від 20.02.2026 року, сторона позивача просить: визнати за ОСОБА_1 право власності на Спірне майно на підставі договору дарування від 12.07.2011 року, витребувати з володіння ОСОБА_2 . Спірне майно та скасувати реєстраційний запис про право власності ОСОБА_2 на Спірне майно, зареєстрованого на підставі свідоцтва про право на спадщину, виданого 02.05.2023 року Рожищенською державною нотаріальною конторою Луцького нотаріального округу Волинської області.

1б. Відповідач 1.

25.02.2026 року представник ОСОБА_2 подав заяву про визнання позовних вимог в повному обсязі (ас 160).

1в. Відповідач 2.

13.02.2026 року представник відповідача 2 подала відзив на позовну заяву, в якому просить у задоволенні позову відмовити, оскільки у державного нотаріуса не було жодних підстав не видавати свідоцтво про право на спадщину за законом ОСОБА_2 після смерті його батька на Спірне майно (ас 123).

2.Рух справи в суді.

Згідно протоколу автоматизованого розподілу судової справи між суддями від 23.01.2026 року, справу передано на розгляд головуючому судді Шептицькій Н.В. (ас 66).
Ухвалою головуючої судді від 30.01.2026 року позовна заява була прийнята до розгляду в порядку загального позовного провадження, витребувані від нотаріуса матеріали спадкової справи, заведеної після смерті ОСОБА_4 , призначено підготовче засідання (ас 67-68).
09.02.2026 року представник позивача подала заяву про забезпечення позову (ас 76-116).
Ухвалою головуючої судді від 09.02.2026 року заява представника позивача про забезпечення позову була повернута без розгляду (ас 119-120).
13.02.2026 року в суд надійшла спадкова справи №112/2018, заведена після смерті ОСОБА_4 (ас 125-151).
25.02.2026 року представник позивача подала клопотання про залишення судових витрат у справі за позивачем (ас 159).
Ухвалою Рожищенського районного суду Волинської області від 14.04.2026 року підготовче провадження закрито і призначеного справу до судового розгляду по суті (ас 190-191).
Ухвалою суду від 18.05.2026 року визнано явку позивача і відповідача 1 обов`язковою, розгляд справи відкладено (ас 204-205).

3.Правова позиція сторін на стадії судового розгляду.

Позивач в судове засідання не з`явилась.
Представник позивача в судовому засіданні позовні вимоги (уточнені) підтримала з підстав, наведених в позовній заяві, просила позов задовольнити.
Відповідач 1 в судове засідання не з`явився.
Представник відповідача 1 в судовому засіданні позовні вимоги (з урахуванням заяви про зменшення позовних вимог) визнав. 
10.07.2026 року представник відповідача 2 подала заяву про розгляд справи у її відсутності (ас 245).
Суд ухвалив: розгляд справи проводити у відсутності: позивача, відповідача 1, представника відповідача 2, згідно ч.1 ст.223 ЦПК України.

Згідно ч.5 ст.268 ЦПК України, датою ухвалення рішення є дата його проголошення (незалежно від того, яке рішення проголошено - повне чи скорочене). Датою ухвалення рішення, ухваленого за відсутності учасників справи, є дата складення повного судового рішення.
Датою прийняття рішення у цій справі є 31.07.2026 року - дата складення повного судового рішення.

4. Встановлені в судовому засіданні обставини та досліджені докази на їх підтвердження.

Заслухавши пояснення представників позивача і відповідача 1, дослідивши і об`єктивно оцінивши наявні у справі письмові докази, які мають юридичне значення для розгляду справи і вирішення заяви по суті, всебічно і повно з`ясувавши всі фактичні обставини, на яких ґрунтуються вимоги позовної заяви, суд встановив наступне.
В судовому засіданні встановлено, що 12.06.2007 року рішенням Рожищенського районного суду Волинської області у справі №2-2/2007 задоволено позов ОСОБА_3 до ОСОБА_4 про поділ майна подружжя і здійснено розподіл незавершеного будівництва житлового будинку АДРЕСА_1 , а саме: 
- ОСОБА_3 виділено 54/100 частини: приміщення 5 загальною площею 24,8 м2, приміщення 4 загальною площею 12,2 м2, запроектоване приміщення 3* загальною площею 5,7 м2, запроектоване приміщення 1* загальною площею 8,4 м2, запроектоване приміщення 1** загальною площею 12,2 м2, всього на загальну суму – 44 713,06 гривень;
- ОСОБА_4 виділено 46/100 частини: приміщення 6 загальною площею 19,7 м2, приміщення 4 загальною площею 12,2 м2, запроектоване приміщення 3** загальною площею 15,2 м2, запроектоване приміщення 2* загальною площею 3,0 м2, запроектоване приміщення 2** загальною площею 3,8 м2, запроектоване приміщення 2*** загальною площею 7,1 м2, всього на загальну суму – 38 347,94 гривень.
На підставі вказаного рішення суду КП «Волинське обласне бюро технічної інвентаризації» було зареєстровано право власності на 46/100 частини незавершеного будівництвом житлового будинку по АДРЕСА_2 , запис №1 в книзі 1, на ОСОБА_4 , який 12.07.2011 року подарував вказану частку готовністю 67% своїй рідній сестрі – ОСОБА_1 , які також передав технічну документацію.
Рішенням Рожищенського районного суду Волинської області від 28.12.2015 року по справі №167/163/14-ц було визнано порядок користування земельною ділянкою розміром 0,062 га, що знаходиться по АДРЕСА_2 . Вказаним рішенням суду ОСОБА_1 було виділено земельну ділянку площею 285,2 м2, яка була виділена з урахуванням земельної ділянки під забудовою власної частини житлового будинку в межах 2-3-4-5-6-7-8-9-10-11-2 по схемі №2.
ІНФОРМАЦІЯ_1 ОСОБА_4 помер.
23.09.2025 року позивач звернулася до «ЦНАП» та соціального захисту населення Рожищенської міської ради Волинської області і їй стало відомо, що Спірне майно належить на праві власності ОСОБА_2 (сину ОСОБА_4 ) на підставі свідоцтва про право на спадщину.

Встановлені обставини підтверджуються дослідженими в судовому засіданні письмовими доказами: повідомленням КП «Волиньпроект» за вих.№5804/01-04 від 04.11.2025 року (ас 15), рішенням Рожищенського районного суду Волинської області від 12.06.2007 року у справі №2-2/2007 (ас 16-17), витягом про реєстрацію права власності на нерухоме майно КП «ВОБТІ» від 28.04.2010 року (ас 18), витягом з матеріалів інвентарної справи від 04.11.2025 року (ас 19-23), договором дарування 46/100 часток незавершеного будівництвом житлового будинку від 12.07.2011 року (ас 24-25), рішенням виконавчого комітету Рожищенської міської ради №241 від 16.12.2003 року (ас 26), свідоцтвом про смерть ОСОБА_4 (ас 27), свідоцтвом про народження ОСОБА_4 (ас 28), свідоцтвом про народження ОСОБА_1 (ас 29), витягом з реєстру прав власності на нерухоме майно від 07.06.2011 року (ас 30), рішенням Рожищенського районного суду Волинської області від 28.12.2015 року у справі 3167/163/14-ц (ас 31-32), висновком судової земельно-технічної експертизи за матеріалами цивільної справи №167/163/14-ц (ас 33-36), Інформацією з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно (ас 37), звітом про оцінку незавершеного будівництва 46/100 частки житлового будинку (ас 40-59), матеріалами спадкової №112/2018 (ас 125-151). 

5. Надаючи правову оцінку встановленим у судовому засіданні фактичним обставинам справи, суд керується такими нормами права.

Відповідно до частини першої статті 15 ЦК України кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання.
Згідно з частиною першою статті 16 ЦК України кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу.
Статтею 41 Конституції України та статтею 319 ЦК України передбачено, що право власності є непорушним і право розпоряджатися майном належить лише власникові майна.
Відповідно до статті 321 ЦК України право власності є непорушним. Ніхто не може бути протиправно позбавлений цього права чи обмежений у його здійсненні.
Якщо майно відчужене особою, яка не мала на це права, добросовісний набувач набуває право власності на нього, якщо відповідно до статті 388 цього Кодексу майно не може бути витребуване у нього (частина перша статті 330 ЦК України).
Власник має право витребувати своє майно від особи, яка незаконно, без відповідної правової підстави заволоділа ним (стаття 387 ЦК України).
Віндикаційний позов - це вимога про витребування власником свого майна з чужого незаконного володіння. Тобто позов неволодіючого власника до володіючого невласника. Віндикаційний позов заявляється власником при порушенні його правомочності володіння, тобто тоді, коли майно вибуло з володіння власника: (а) фізично - фізичне вибуття майна з володіння власника має місце у випадку, коли воно в нього викрадене, загублене ним тощо; (б) «юридично» - юридичне вибуття майна з володіння має місце, коли воно хоч і залишається у власника, але право на нього зареєстровано за іншим суб`єктом (постанова Верховного Суду у складі колегії суддів Другої судової палати Касаційного цивільного суду від 30 липня 2020 року у справі № 752/13695/18 (провадження № 61-6415св19).
У постанові Верховного Суду у складі колегії суддів Другої судової палати Касаційного цивільного суду від 20 березня 2019 року у справі № 521/8368/15-ц (провадження № 61-17779св18) зазначено, що виникнення права власності у добросовісного набувача відбувається за таких умов: факт відчуження майна; майно відчужене особою, яка не мала на це права; відчужене майно придбав добросовісний набувач; відповідно до статті 388 ЦК, майно, відчужене особою, яка не мала на це право, не може бути витребуване у добросовісного набувача.
Правила частини першої статті 388 ЦК України стосуються випадків, коли набувач за відплатним договором придбав майно в особи, яка не мала права його відчужувати, про що набувач не знав і не міг знати (добросовісний набувач). У такому випадку власник має право витребувати це майно від набувача лише в разі, якщо майно: 1) було загублене власником або особою, якій він передав майно у володіння; 2) було викрадене у власника або особи, якій він передав майно у володіння; 3) вибуло з володіння власника або особи, якій він передав майно у володіння, не з їхньої волі іншим шляхом. У частині третій цієї ж статті передбачено самостійне правило: якщо майно було набуте безвідплатно в особи, яка не мала права його відчужувати, власник має право витребувати його від добросовісного набувача в усіх випадках. За змістом частини п`ятої статті 12 Цивільного кодексу України добросовісність набувача презюмується, тобто незаконний набувач вважається добросовісним, поки не буде доведено протилежне. Якщо судом буде встановлено, що набувач знав чи міг знати про наявність перешкод до вчинення правочину, в тому числі про те, що продавець не мав права відчужувати майно, це може свідчити про недобросовісність набувача й є підставою для задоволення позову про витребування у нього майна (див. пункти 28, 29 постанови Великої Палати Верховного Суду від 20 листопада 2018 року у справі № 907/50/16 (провадження № 12-122гс18)).
Власник має право витребувати майно від особи, яка незаконно, без відповідної правової підстави заволоділа ним (стаття 387 ЦК України), незалежно від того, чи заволоділа ця особа незаконно спірним майном сама, чи придбала його у особи, яка не мала права відчужувати це майно. При цьому стаття 400 ЦК України вказує на обов`язок недобросовісного володільця негайно повернути майно особі, яка має на нього право власності або інше право відповідно до договору або закону, або яка є добросовісним володільцем цього майна. У разі невиконання недобросовісним володільцем цього обов`язку заінтересована особа має право пред`явити позов про витребування цього майна. Разом з тим стаття 330 ЦК України передбачає можливість добросовісному набувачеві набути право власності на майно, відчужене особою, яка не мала на це права, як самостійну підставу набуття права власності (та водночас, передбачену законом підставу для припинення права власності попереднього власника відповідно до приписів статті 346 ЦК України). Так, якщо майно відчужене особою, яка не мала на це права, добросовісний набувач набуває право власності на нього, якщо відповідно до статті 388 ЦК України майно не може бути витребуване в нього. Стаття 388 ЦК України містить сукупність підстав, коли за власником зберігається право на витребування свого майна від добросовісного набувача. Так, відповідно до частини першої вказаної норми якщо майно за відплатним договором придбане в особи, яка не мала права його відчужувати, про що набувач не знав і не міг знати (добросовісний набувач), власник має право витребувати це майно від набувача лише у разі, якщо майно: 1) було загублене власником або особою, якій він передав майно у володіння; 2) було викрадене у власника або особи, якій він передав майно у володіння; 3) вибуло з володіння власника або особи, якій він передав майно у володіння, не з їхньої волі іншим шляхом. Тобто можливість витребування майна з володіння іншої особи законодавець ставить у залежність насамперед від змісту правового зв`язку між позивачем та спірним майном, його волевиявлення щодо вибуття майна, а також від того, чи є володілець майна добросовісним чи недобросовісним набувачем та від характеру набуття майна (оплатно чи безоплатно) (постанова Великої Палати Верховного Суду від 02 листопада 2021 року у справі № 925/1351/19 (провадження № 12-35гс21)).
Право власника на витребування майна від добросовісного набувача на підставі частини першої статті 388 ЦК України залежить від того, у який спосіб майно вибуло з його володіння. Ця норма передбачає вичерпне коло підстав, коли за власником зберігається право на витребування свого майна від добросовісного набувача. Однією з таких підстав є вибуття майна з володіння власника або особи, якій він передав майно, не з їхньої волі іншим шляхом (постанова Великої Палати Верховного Суду від 26 листопада 2019 року у справі № 914/3224/16 (провадження № 12-128гс19)).
Добросовісна особа, яка придбаває нерухоме майно у власність або набуває інше речове право на нього, вправі покладатися на відомості про речові права інших осіб на нерухоме майно та їх обтяження (їх наявність або відсутність), що містяться у Державному реєстрі речових прав на нерухоме майно. Тому за відсутності в цьому реєстрі відомостей про права інших осіб на нерухоме майно або їх обтяжень особа, яка добросовісно покладалася на ці відомості, тобто не знала і не мала знати про існування таких прав чи обтяжень, набуває право на таке майно вільним від незареєстрованих прав інших осіб та обтяжень (пункт 38 постанови Великої Палати Верховного Суду від 23 жовтня 2019 року у справі № 922/3537/17).
Застосування приватно-правових конструкцій з метою створення видимості добросовісного набуття права власності для унеможливлення застосування віндикаційного позову по своїй суті є недобросовісним та свідчить про зловживання учасниками цивільного обороту. До обставин, які можуть свідчити про те, що учасники створюють видимість добросовісного набуття права власності для унеможливлення застосування віндикаційного позову, відноситься, зокрема: момент вчинення правочину чи інших дій; суб`єкти, які вчиняють або з якими вчиняються правочини контрагент з яким боржник вчиняє оспорюваний договір (наприклад, родичі, квазіродичі, пов`язана чи афілійована юридична особа, пов`язані чи афілійовані групи юридичних осіб) (постанова Верховного Суду у складі колегії суддів Другої судової палати Касаційного цивільного суду від 30 листопада 2022 року в справі № 522/14900/19 (провадження № 61-10361св22).
Прийняття рішення, за наслідком якого добросовісний набувач всупереч приписам статті 388 ЦК України втрачає такий статус, а відтак втрачає майно і сам змушений шукати способи компенсації своїх втрат, є неприйнятним та покладає на добросовісного набувача індивідуальний і надмірний тягар. Адже не може добросовісний набувач відповідати у зв`язку з порушеннями інших осіб (продавця чи осіб, які його представляють у силу вимог закону), допущеними в межах процедур, спеціально призначених для запобігання шахрайству при вчиненні правочинів з нерухомим майном, крім випадків передбачених у статті 388 ЦК України.
Якщо спірне майно є об`єктом нерухомості, то для визначення добросовісності його набувача, крім приписів ЦК України, слід застосовувати спеціальну норму пункту 1 частини першої статті 2 Закону України «Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень», відповідно до якої державна реєстрація речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень - офіційне визнання і підтвердження державою фактів набуття, зміни або припинення речових прав на нерухоме майно, обтяжень таких прав шляхом внесення відповідних відомостей до Державного реєстру речових прав на нерухоме майно (висновки у постановах Великої Палати Верховного Суду від 23 жовтня 2019 року у справі № 922/3537/17 (пункти 37), від 02 листопада 2021 року у справі № 925/1351/19 (пункт 6.45), від 06 липня 2022 року у справі № 914/2618/16 (пункт 53). Отже, якщо добросовісна особа, тобто та, яка не знала та не могла знати про існування обтяжень речових прав на це майно або про наявність на нього речових прав третіх осіб, придбаває нерухоме майно у власність або набуває інше речове право на нього, то вона вправі покладатися на відомості про речові права інших осіб на нерухоме майно та їх обтяження (їх наявність або відсутність), що містяться у Державному реєстрі речових прав на нерухоме майно.
Тому за відсутності в цьому реєстрі відомостей про права інших осіб на нерухоме майно або їх обтяжень особа, яка добросовісно покладалася на ці відомості, тобто не знала і не могла знати про існування таких прав чи обтяжень, набуває право на таке майно вільним від незареєстрованих прав інших осіб та обтяжень. Такі висновки сформульовано в постановах Великої Палати Верховного Суду від 23 жовтня 2019 року у справі № 922/3537/17 (пункти 37, 38), від 01 квітня 2020 року у справі № 610/1030/18 (пункти 46.1, 46.2), від 15 червня 2021 року у справі № 922/2416/17 (пункти 7.15, 7.16), від 06 липня 2022 року у справі № 914/2618/16 (пункт 54).
Отже, вирішуючи питання про витребування спірного майна, суди повинні передусім перевіряти добросовісність набувача майна. Добросовісність є однією із загальних засад цивільного законодавства (пункт 6 частини першої статті 3 ЦК України). Обидві сторони правочину, починаючи зі стадії, яка передує його вчиненню, мають поводитися правомірно, зокрема добросовісно (постанови Великої Палати Верховного Суду від 29 вересня 2020 року у справі № 688/2908/16-ц (пункт 37), від 20 липня 2022 року у справі № 923/196/20 (пункт 40). На необхідності оцінювати наявність або відсутність добросовісності зареєстрованого володільця нерухомого майна неодноразово наголошувала Велика Палата Верховного Суду (пункт 51 постанови від 26 червня 2019 року у справі № 669/927/16-ц, пункт 46.1 постанови від 1 квітня 2020 року у справі № 610/1030/18, пункт 6.43 постанови від 2 листопада 2021 року у справі № 925/1351/19).
Судові рішення, постановлені за відсутності перевірки добросовісності/ недобросовісності набувача, що суттєво як для застосування положень статей 387, 388 ЦК України, так і положень статті 1 Першого протоколу до Конвенції, не можуть вважатися такими, що відповідають вимозі законності втручання у право мирного володіння майном».

У постанові від 08.04.2026 року у справі №607/10858/22 (провадження № 14-138цс24) Велика Палата Верховного Суду вказує (пп. 87-90): «Верховний Суд України зазначав, що об`єкт будівництва (об`єкт незавершеного будівництва) - це нерухома річ особливого роду: її фізичне створення розпочато, однак не завершено. Щодо такої речі можливе встановлення суб`єктивних майнових, а також зобов`язальних прав, у випадках та в порядку, визначених актами цивільного законодавства.
Велика Палата Верховного Суду також нагадує, що закон (зокрема, частина третя статті 331 ЦК України) допускає випадки, коли за певних умов (наприклад, з метою укладення правочину) здійснюється реєстрація права власності на об`єкт незавершеного будівництва, що для цілей цивільного обороту перетворює його в повноцінний об`єкт нерухомості.
Крім того, як уже зазначалося, на рівні Закону № 1952-IV «Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно таїх обтяжень»прямо передбачено, що об`єкти незавершеного будівництва можуть бути об`єктами речових прав та включаються до цивільного обороту у спосіб проведення їхньої державної реєстрації, що за своєю суттю є офіційним визнанням та підтвердженням з боку держави оборотоздатності відповідних об`єктів.
Підсумовуючи, Велика Палата Верховного Суду висновує, що:
- нерухомими речами треба визнавати як повністю завершені, так і не завершені будівництвом об`єкти, право власності на які зареєстроване у встановленому порядку;
- будівельні матеріали, вироби та конструкції, що використовуються під час будівництва, є рухомими речами до моменту їх фізичного включення до конструкцій об`єкта будівництва, після чого такі матеріали, вироби та конструкції втрачають свою ідентичність;
- об`єкт будівництва (об`єкт незавершеного будівництва), право власності на який не зареєстровано в установленому для державної реєстрації речових прав на нерухомість порядку, не належить ані до рухомих, ані до нерухомих речей, постаючи як piч sui generis (свого, особливого роду). Така річ може бути об`єктом цивільних прав і обов`язків, у тому числі речових, однак лише як річ особливого роду».

Згідно ч.2 ст.719 ЦК України (далі – в редакції станом на 12.07.2011 року), договір дарування нерухомої речі укладається у письмовій формі і підлягає нотаріальному посвідченню.
Згідно ч.1 ст.210 ЦК України, правочин підлягає державній реєстрації лише у випадках, встановлених законом. Такий правочин є вчиненим з моменту його 
державної реєстрації.
Згідно ч.4 ст.334 ЦК України, якщо договір про відчуження майна підлягає державній реєстрації, право власності у набувача виникає з моменту такої 
реєстрації.

Згідно договору дарування 46/100 часток незавершеного будівництвом житлового будинку від 12.07.2011 року, цей договір підлягає державній реєстрації і відповідно до ст.182 ЦК України право власності на 46/100 часток незавершеного будівництвом житлового будинку готовністю 67% підлягає державній реєстрації в КП «Волинське обласне бюро технічної інвентаризації» (ас 25). 
Сторона позивача не надала належних та допустимих доказів того, що договір дарування від 12.07.2011 року був у встановленому порядку зареєстрований і, що відповідно до ст.182 ЦК України право власності на 46/100 часток незавершеного будівництвом житлового будинку готовністю 67% було зареєстровано в КП «Волинське обласне бюро технічної інвентаризації».
При цьому, якщо договір дарування нерухомого майна не пройшов державну реєстрацію, право власності на нерухомість у обдаровуваного не виникає, навіть за умови його нотаріального посвідчення. Майно юридично залишається у власності дарувальника і у разі смерті дарувальника нерухомість увійде до загальної спадкової маси для спадкоємців за законом чи заповітом, оскільки передачі майна за життя не відбулося. 
Враховуючи вищенаведене, проаналізувавши зібрані і досліджені в судовому засіданні докази в їх сукупності, суд доходить висновку, що у задоволенні позову слід відмовити за безпідставністю позовних вимог.

Крім того, суд зазначає наступне.
Згідно ч.4 ст.206 ЦПК України, у разі визнання відповідачем позову суд за наявності для того законних підстав ухвалює рішення про задоволення позову. Якщо визнання відповідачем позову суперечить закону або порушує права, свободи чи інтереси інших осіб, суд постановляє ухвалу про відмову у прийнятті визнання відповідачем позову і продовжує судовий розгляд.
Враховуючи ту обставину, що визнання позову відповідачем 1 суперечить закону, суд ухвалив: відмовити у прийнятті визнання відповідачем 1 позову.

Оскільки суд дійшов висновку про відмову у задоволенні позовних вимог, то судові витрати слід залишити за позивачем.
Керуючисьст.ст.12, 13, 77, 81, 83, 141, 223, 258, 259, 263, 264, 265, 268 ЦПК України, суд

у х в а л и в:

У задоволенні позову ОСОБА_1 до ОСОБА_2 , Рожищенської державної нотаріальної контори Волинської області про визнання права власності, витребування з володіння частини незавершеного будівництва та скасування запису про право власності – відмовити.
Рішення суду може бути оскаржене безпосередньо до Волинського апеляційного суду протягом тридцяти днів з дня його проголошення.
Рішення суду набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги всіма учасниками справи, якщо апеляційну скаргу не було подано.
У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після повернення апеляційної скарги, відмови у відкритті провадження або прийняття постанови суду апеляційної інстанції за наслідками апеляційного перегляду.

Позивач: ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_2 , місце реєстрації: АДРЕСА_3 реєстраційний номер облікової картки платника податків: НОМЕР_1 .
Відповідач 1: ОСОБА_2 , ІНФОРМАЦІЯ_3 , місце реєстрації: АДРЕСА_4 реєстраційний номер облікової картки платника податків: НОМЕР_2 .

Відповідач 2: Рожищенська державна нотаріальна контора Волинської області, місцезнаходження: 45101, місто Рожище, Луцького району Волинської області, вулиця Незалежності, 31.

Дата складення і оголошення повного тексту рішення суду: 31.07.2026 року о 10 год 00 хвилин.

Головуючий суддя Шептицька Н.В.