П`ЯТИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ АДМІНІСТРАТИВНИЙ СУД
^————————————————————————
П О С Т А Н О В А
І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

24 липня 2026 р. | м. Одеса | Справа № 420/34780/25

Головуючий в 1 інстанції: Хурса О.О.
Місце та час укладення судового рішення «--:--»: м.Одеса
Повний текст судового рішення складений: 15.01.2026

П`ятий апеляційний адміністративний суд у складі колегії суддів:
головуючого судді Крусяна А.В.,
суддів Шевчук О.А., Яковлєва О.В.,
розглянувши у порядку письмового провадження апеляційну скаргу фізичної особи-підприємця ОСОБА_1 на рішення Одеського окружного адміністративного суду від 15 січня 2026 року у справі за адміністративним позовом Одеського обласного відділення Фонду соціального захисту осіб з інвалідністю до фізичної особи-підприємця ОСОБА_1 про стягнення адміністративно-господарських санкцій та пені, - 

В С Т А Н О В И В:

14.10.2025 Одеське обласне відділення Фонду соціального захисту осіб з інвалідністю (надалі – Одеське ОВФСЗОІ) звернулося до суду з позовом до фізичної особи-підприємця (надалі – ФОП) ОСОБА_1 про стягнення адміністративно-господарських санкцій в розмірі 25344,21грн. та пені за порушення термінів сплати адміністративно-господарських санкцій у розмірі 1963,85грн. за невиконання нормативу робочого місця для працевлаштування однієї особи з інвалідністю у 2024 році.
В обґрунтування позовних вимог зазначено, що відповідачка не виконала нормативу робочих місць для працевлаштування особи з інвалідністю у 2024 році, встановленого ст.19 Закону України «Про основи соціальної захищеності осіб з інвалідністю в Україні», у зв`язку з чим на неї покладається відповідальність у вигляді адміністративно-господарських санкцій у розмірі, визначеному ст.20 Закону, та нарахування пені виходячи із 120 відсотків річних облікової ставки НБУ.
Рішенням Одеського окружного адміністративного суду від 15.01.2026 позов задоволено з підстав того, що відповідачкою не надано доказів, що свідчать про створення робочих місць для працевлаштування осіб з інвалідністю та інформування органів зайнятості про наявність вільних робочих місць для осіб з інвалідністю, а отже, не виконано обов`язок, визначений ст.19 Закону України №875-XIІ, що в свою чергу передбачає накладення адміністративно-господарських санкцій. 
Не погоджуючись з ухваленим у справі судовим рішенням, посилаючись на неповне з`ясування судом першої інстанції обставин справи та порушення норм матеріального, процесуального права, відповідачка подала апеляційну скаргу, в якій просить скасувати рішення суду та ухвалити нове рішення про відмову у задоволенні позовних вимог.
В обґрунтування апеляційної скарги зазначено, що середньооблікова кількість штатних працівників 8 осіб, зазначена у розрахунку адміністративно-господарських санкцій за 2024 не відповідає дійсності, при цьому, суд першої інстанції не перевірив вірність такого розрахунку позивача. Так, на претензію про сплату штрафу за порушення підприємцем приписів ст.19 Закону України №875-XIІ, у відповідь було надано лист, яким повідомлено ФСЗІ про те, що середня кількість працівників становить 5 осіб, у зв`язку з чим відсутній обов`язок для створення робочих місць для працевлаштування осіб з інвалідністю. 
Розгляд апеляційної скарги здійснюється апеляційним судом у змішаній формі відповідно до п.112 Положення про порядок функціонування окремих підсистем Єдиної судової інформаційно-телекомунікаційної системи, затвердженого рішенням Вищої ради правосуддя 17.08.2021 № 1845/0/15-21.
Заслухавши суддю-доповідача, розглянувши матеріали справи та перевіривши доводи апеляційної скарги, законність та обґрунтованість рішення суду в межах доводів та вимог апеляційної скарги, колегія суддів вважає, що вона підлягає задоволенню.
Судом першої інстанції встановлено, що позивачем сформовано розрахунок сум адміністративно-господарських санкцій за 2024, які підлягають сплаті ФОП ОСОБА_1 , у зв`язку з невиконанням нормативу робочих місць для працевлаштування осіб з інвалідністю.
З вказаного розрахунку вбачається, що середньооблікова чисельність штатних працівників облікового складу за рік становила 8 осіб; середньооблікова чисельність штатних працівників, яким відповідно до чинного законодавства встановлена інвалідність - 0 осіб; норматив робочих місць для працевлаштування осіб з інвалідністю - 1 особа.
Враховуючи, що кількість робочих місць, призначених для працевлаштування осіб з інвалідністю і не зайнятих особами з інвалідністю складає 1 особа, позивачем було визначено ФОП ОСОБА_1 адміністративно-господарські санкції у розмірі 25344,21грн. 
Розрахунок сум адміністративно-господарських санкцій, що підлягають сплаті у зв`язку з невиконанням нормативу робочих місць для працевлаштування осіб з інвалідністю 04.03.2025 було розміщено в електронному кабінеті відповідача, на веб-порталі електронних послуг Пенсійного фонду України. 
12.03.2025 позивач направив на адресу відповідачки претензію №413/05, в якій додатково проінформував про те, що відповідаці був надісланий через електронний кабінет підприємств, фізичних осіб, що використовують найману працю, на веб-порталі електронних послуг Пенсійного фонду України розрахунок АГС на суму 25344,21грн. Також, повідомлено, що порушення термінів сплати адміністративно-господарських санкцій тягне за собою нарахування пені в розмірі 120 відсотків річної облікової ставки НБУ за кожний календарний день прострочення. 
Враховуючи, що ФОП ОСОБА_1 не сплачено суму адміністративно-господарських санкцій за невиконання нормативу робочих місць для працевлаштування осіб з інвалідністю у 2024 у добровільному порядку, позивач нарахував пеню в сумі 1963,85грн., та звернувся до суду з даним позовом. 
Перевіривши матеріали справи, судова колегія не погоджується з висновками суду першої інстанції про обґрунтованість позовних вимог, виходячи з наступного.
Основи соціальної захищеності осіб з інвалідністю в Україні визначено Законом України «Про основи соціальної захищеності інвалідів в Україні» (надалі – Закон №875-XII), який гарантує їм рівні з усіма іншими громадянами можливості для участі в економічній, політичній і соціальній сферах життя суспільства, створення необхідних умов, які дають можливість особам з інвалідністю ефективно реалізувати права та свободи людини і громадянина та вести повноцінний спосіб життя згідно з індивідуальними можливостями, здібностями і інтересами.
Частинами 1,3 ст.18 Закону №875-XII визначено, що забезпечення прав осіб з інвалідністю на працевлаштування та оплачувану роботу, в тому числі з умовою про виконання роботи вдома, здійснюється шляхом їх безпосереднього звернення до підприємств, установ, організацій чи до державної служби зайнятості.
Підприємства, установи, організації, фізичні особи, які використовують найману працю, зобов`язані виділяти та створювати робочі місця для працевлаштування осіб з інвалідністю, у тому числі спеціальні робочі місця, створювати для них умови праці з урахуванням індивідуальних програм реабілітації і забезпечувати інші соціально-економічні гарантії, передбачені законодавством, надавати державній службі зайнятості інформацію, необхідну для організації працевлаштування осіб з інвалідністю, і звітувати Фонду соціального захисту інвалідів про зайнятість та працевлаштування осіб з інвалідністю у порядку, встановленому Кабінетом Міністрів України.
За змістом ст.18-1 Закону №875-XII пошук підходящої роботи для інваліда здійснює державна служба зайнятості.
Згідно із ч.ч.1, 2 ст.19 Закону №875-XII для підприємств, установ, організацій, у тому числі підприємств, організацій громадських організацій осіб з інвалідністю, фізичних осіб, які використовують найману працю, установлюється норматив робочих місць для працевлаштування осіб з інвалідністю у розмірі чотирьох відсотків середньооблікової чисельності штатних працівників облікового складу за рік, а якщо працює від 8 до 25 осіб, - у кількості одного робочого місця.
Підприємства, установи, організації, у тому числі підприємства, організації громадських організацій осіб з інвалідністю, фізичні особи, які використовують найману працю, самостійно розраховують кількість робочих місць для працевлаштування осіб з інвалідністю відповідно до нормативу, встановленого частиною першою цієї статті, і забезпечують працевлаштування осіб з інвалідністю. При розрахунках кількість робочих місць округлюється до цілого значення.
Відповідно до ч.ч.1, 2 ст.20 Закону №875-XII підприємства, установи, організації, у тому числі підприємства, організації громадських організацій осіб з інвалідністю, фізичні особи, які використовують найману працю, де середньооблікова чисельність працюючих осіб з інвалідністю менша, ніж установлено нормативом, передбаченим статтею 19 цього Закону, щороку сплачують відповідним відділенням Фонду соціального захисту інвалідів адміністративно-господарські санкції, сума яких визначається в розмірі середньої річної заробітної плати на відповідному підприємстві, в установі, організації, у тому числі на підприємстві, в організації громадських організацій осіб з інвалідністю, у фізичної особи, яка використовує найману працю, за кожне робоче місце, призначене для працевлаштування особи з інвалідністю і не зайняте особою з інвалідністю.
Порушення термінів сплати адміністративно-господарських санкцій тягне за собою нарахування пені. Пеня обчислюється виходячи з 120 відсотків річних облікової ставки Національного банку України, що діяла на момент сплати, нарахованої на повну суму недоїмки за весь її строк.
Згідно із ч.1 ст.218 ГК України підставою господарсько-правової відповідальності учасника господарських відносин є вчинене ним правопорушення у сфері господарювання.
Учасник господарських відносин відповідає за невиконання або неналежне виконання господарського зобов`язання чи порушення правил здійснення господарської діяльності, якщо не доведе, що ним вжито усіх залежних від нього заходів для недопущення господарського правопорушення (ч.2 ст.218 ГК України).
Зі змісту ч.2 ст.218 ГК України слідує, що вказана норма встановлює підстави для звільнення від відповідальності, як за невиконання або неналежне виконання господарського зобов`язання (за що встановлено відповідальність у вигляді відшкодування збитків, штрафні санкції, або оперативно-господарські санкції), так і за порушення правил здійснення господарської діяльності (за що встановлено відповідальність у вигляді адміністративно-господарських санкцій). 
Отже, суб`єкт звільняється від відповідальності, зокрема, за порушення правил здійснення господарської діяльності (тобто від адміністративно-господарських санкцій), якщо доведе, що ним вжито усіх залежних від нього заходів для недопущення правопорушення.
Порядок визначення середньооблікової кількості працівників визначається Інструкцією зі статистики кількості працівників, затвердженої наказом Державного комітету статистики України №286 від 28.09.2005 (надалі – Інструкція №286).
Згідно з п.1.8 Інструкції №286 показник середньої кількості усіх працівників в еквіваленті повної зайнятості характеризує умовну кількість працівників (робочих місць), що відпрацювали повний робочий день, яка необхідна для виконання встановленого (визначеного) підприємством обсягу робіт (послуг). Методика його визначення базується на перерахунку оплаченого робочого часу усього персоналу (штатні працівники, сумісники, працюючі за договорами), що залучався до роботи у звітному періоді й отримував відповідну заробітну плату, в умовну кількість працівників, яких було б достатньо підприємству для виконання фактичного обсягу роботи за умови роботи всіх працівників упродовж повного робочого дня, виходячи зі встановленої його тривалості.
Відповідно до п.3.2.5 Інструкції №286 середньооблікова кількість штатних працівників за період з початку року (у тому числі за квартал, півріччя, 9 місяців, рік) обчислюється шляхом підсумовування середньооблікової кількості штатних працівників за всі місяці роботи підприємства, що минули за період з початку року до звітного місяця включно, та ділення одержаної суми на кількість місяців у цьому періоді, тобто відповідно на 2, 3, 4, 12.
Відповідно до пункту 3.2.6. Інструкції №286 підприємство, що працювало неповний рік (сезонний характер виробництва або створення після січня, за винятком тих підприємств, які вимушено зупиняли виробництво з ініціативи адміністрації), середньооблікову кількість штатних працівників за рік визначає також шляхом підсумовування зазначеної кількості працівників за всі місяці роботи підприємства і ділення одержаної суми на 12.
З матеріалів справи вбачається, що згідно розрахунку сум АГС, що підлягають сплаті у зв`язку з невиконанням нормативу робочих місць для працевлаштування осіб з інвалідністю, Одеським ОВФСЗОІ визначено, що середньооблікова чисельність штатних працівників облікового складу за звітний 2024 ФОП ОСОБА_1 становила 8 осіб, у зв`язку з чим, норматив робочих місць для працевлаштування осіб з інвалідністю складає 1 особа.
В апеляційній скарзі відповідачка заперечує проти такого розрахунку та зазначає, що середня кількість працівників у 2024 становить 5 осіб, у зв`язку з чим обов`язок для створення робочих місць для працевлаштування осіб з інвалідністю, у відповідності до ст.19 Закону України №875-XIІ, не виникає. 
При зверненні до суду з апеляційною скаргою, відповідачка надала лист-відповідь від 20.03.2025 на претензію позивача від 12.03.2025 №413/05, в якій просила виправити помилку щодо розрахунку середньооблікової чисельності штатних працівників облікового складу за 2024. До вказаного листа також було додано податковий розрахунок сум доходу, нарахованого (сплаченого) на користь платників податків-фізичних осіб, і утриманого з них податку, а також суми нарахованого єдиного внеску за І, ІІ, IV квартали.
Дослідивши наявні в матеріалах справи докази, колегія суддів зазначає, що кількість найманих працівників у 2024 становило: січень – 10 осіб, лютий – 10 осіб, березень – 10 осіб, квітень – 10 осіб, травень – 10 осіб, червень – 0 осіб, липень – 0 осіб, серпень – 0 осіб, вересень – 0 осіб, жовтень – 0 осіб, листопад – 2 особи, грудень – 2 особи.
Тобто, середньооблікова чисельність штатних працівників, що працювали у ФОП ОСОБА_1 за 2024 складає 5 осіб (10+10+10+10+10+0+0+0+0+0+2+2)/12=4,5, а не як зазначає позивач та суд першої інстанції - 8 осіб. 
З урахуванням наведеного, у відповідачки був відсутній обов`язок щодо встановлення нормативу робочих місць для працевлаштування осіб з інвалідністю у кількості одного робочого місця на виконання вимог ст.19 Закону України №875-XII, а тому відсутні підстави для стягнення заборгованості з адміністративно-господарських санкцій та пені, за відсутності правопорушення у сфері господарювання, як того вимагає ст.218 ГК України.
На підставі викладеного, оскільки судом першої інстанції при вирішенні справи неповно з`ясовано обставини справи, неправильно застосовано норми матеріального права, рішення суду першої інстанції в порядку ст.317 КАС України підлягає скасуванню.
Судові витрати розподіляються відповідно до ст.139 КАС України, якою передбачено, що при задоволенні позову сторони, яка не є суб`єктом владних повноважень, всі судові витрати, які підлягають відшкодуванню або оплаті відповідно до положень цього Кодексу, стягуються за рахунок бюджетних асигнувань суб`єкта владних повноважень, що виступав відповідачем у справі, або якщо відповідачем у справі виступала його посадова чи службова особа.
При задоволенні позову суб`єкта владних повноважень з відповідача стягуються виключно судові витрати суб`єкта владних повноважень, пов`язані із залученням свідків та проведенням експертиз.
Керуючись ст.ст.139, 311, 315, 317, 321, 322, 325, 329 КАС України, -

ПОСТАНОВИВ:

Апеляційну скаргу фізичної особи-підприємця ОСОБА_1 задовольнити, рішення Одеського окружного адміністративного суду від 15 січня 2026 року скасувати.
Ухвалити у справі постанову, якою відмовити у задоволенні позову Одеського обласного відділення Фонду соціального захисту осіб з інвалідністю до фізичної особи-підприємця ОСОБА_1 про стягнення адміністративно-господарських санкцій та пені.
Стягнути з Одеського обласного відділення Фонду соціального захисту осіб з інвалідністю на користь фізичної особи-підприємця ОСОБА_1 судовий збір у розмірі 4542 (чотири тисячі п`ятсот сорок дві)грн.
Постанова суду апеляційної інстанції набирає законної сили з дати її прийняття та може бути оскаржена до Верховного Суду протягом тридцяти днів з дня отримання судового рішення.

Суддя-доповідач | | А.В. Крусян
Судді | | О.А. Шевчук   О.В. Яковлєв