Справа №591/6563/24 	
Номер провадження 22-ц/816/2307/26 	
Категорія - 60 	

ПОСТАНОВА
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

07 липня 2026 року м. Суми

Сумський апеляційний суд у складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ:
головуючого Худика А.М. (суддя-доповідач), суддів: Петен Я.Л., Черних О.М.,
з участю секретаря судового засідання - Овчаренко М.В.
у присутності:
представника позивача Корнієнко А.В. 
представника відповідача Михайловської О.М. (в режимі відеоконференції)
розглянувши у відкритому судовому засіданні у порядку спрощеного позовного провадження апеляційну скаргу ОСОБА_1 подану його представником – адвокатом Михайловською Оксаною Миколаївною 
на рішення Зарічного районного суду м. Суми від 27 березня 2026 року, ухвалене у складі судді Клименко А.Я. у місті Суми, повний текст судового рішення виготовлено 06 квітня 2026 року,
у цивільній справі за позовом Сумської міської ради до ОСОБА_1 про визнання спадщини відумерлою,
У С Т А Н О В И В:
Короткий зміст позовних вимог і рішення суду першої інстанції
 
25 червня 2024 року позивач Сумська міська рада звернулася до Зарічного районного суду м. Суми з позовною заявою в якій просила визнати відумерлою спадщиною квартиру АДРЕСА_1 , котра залишилась після смерті ОСОБА_2 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , який помер ІНФОРМАЦІЯ_2 в м. Суми, та передати її у власність Сумській міській територіальній громаді, в особі Сумської міської ради.
Свої вимоги мотивує тим, що після смерті ОСОБА_2 залишилась спадщина у вигляді квартири, яка перебувала у власності померлого. Спадкова справа після померлого заведена, однак відповідач ОСОБА_1 , який подав заяву про прийняття спадщини та вважає себе спадкоємцем четвертої черги, не підтвердив належними доказами свого права на спадкування, а свідоцтво про право на спадщину будь-кому із спадкоємців не видавалося. З моменту смерті спадкодавця минуло більше п`яти років, що дає підстави стверджувати про відсутність у померлого спадкоємців або неприйняття ними спадщини у встановлений законом строк, а тому Сумська міська рада на виконання вимог статті 1277 Цивільного кодексу України зобов`язана була звернутися до суду з даною заявою для упорядкування правового режиму нерухомого майна. Оскільки вбачається спір про право, що унеможливлює розгляд заяви у порядку окремого провадження, Сумська міська рада звернулась із даною заявою про визнання спадщини відумерлою в порядку позовного провадження.
Рішенням Зарічного районного суду м. Суми від 27 березня 2026 року визнано відумерлою спадщиною квартиру, що знаходиться за адресою: АДРЕСА_2 , котра залишилась після смерті ОСОБА_2 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , який помер ІНФОРМАЦІЯ_2 в м. Суми, та передано її у власність Сумській міській територіальній громаді в особі Сумської міської ради.
Постановляючи оскаржуване рішення, суд першої інстанції виходив із того, що відповідач ОСОБА_1 не підтвердив належними доказами своє право на спадщину після смерті ОСОБА_2 , оскільки спадкодавець не склав заповіту на його ім`я, родинних стосунків між ними немає, належність йому права на спадкування як спадкоємця четвертої черги за законом не довів. Отже, ОСОБА_1 , який хоч і подав заяву про прийняття спадщини, проте не підтвердив свого права на спадкування, тому не є спадкоємцем, що підтверджується постановою нотаріуса про відмову у вчиненні нотаріальної дії.
Суд виходив із того, що з моменту смерті спадкодавця минуло більше п`яти років, а свідоцтво про право на спадщину будь-кому із спадкоємців не видавалося, що дає підстави стверджувати про відсутність у померлого спадкоємців або неприйняття ними вказаного майна у встановлений законом строк.
Короткий зміст та узагальнені доводи апеляційної скарги
 
20.05.2026 представник відповідача ОСОБА_1 – адвокат Михайловська О.М. подала до Сумського апеляційного суду апеляційну скаргу на рішення Зарічного районного суду м. Суми від 27 березня 2026 року у справі № 591/6563/24, в якій просить скасувати зазначене рішення та ухвалити нове, яким відмовити у задоволенні позовних вимог Сумської міської ради до ОСОБА_1 про визнання спадщини відумерлою в повному обсязі.
Апеляційна скарга мотивована тим, що суд першої інстанції в порушення норм процесуального права безпідставно повернув зустрічну позовну заяву. Апелянт зазначає, що ані на заяві про ознайомлення з матеріалами справи, ані в інших документах справи не міститься підтвердження особистим підписом адвоката Мазурової К.Д. про дату ознайомлення з матеріалами справи, а наявність зареєстрованого особистого кабінету в системі «Електронний Суд» не означає автоматичну технічну можливість використання його. За відсутності підтвердження особистим підписом дати ознайомлення з матеріалами та відсутності доказів фактичного отримання доступу адвоката до матеріалів справи через систему «Електронний суд» неможливо точно визначити відлік початку перебігу п`ятнадцятиденного строку для подання зустрічного позову, а не забезпечення судом права адвоката на ознайомлення з матеріалами справи є істотним порушенням права на захист та норм процесуального права.
Апеляційна скарга також мотивована тим, що суд першої інстанції проігнорував доводи представника відповідача щодо свідків, які могли підтвердити факт проживання відповідача та спадкодавця разом, а відповідно і фактичне прийняття спадщини. Апелянт посилається на те, що у поданій зустрічній позовній заяві було зазначено про проживання ОСОБА_1 разом зі спадкодавцем, що можуть підтвердити свідки, а також на Акт від 11.05.2026, відповідно до якого мешканці будинку підтверджують факт проживання ОСОБА_1 без реєстрації в спірній квартирі. На думку апелянта, для застосування презумпції прийняття спадщини необхідно встановити факт постійного фактичного проживання спадкоємця разом із спадкодавцем на час відкриття спадщини, тоді як суд першої інстанції помилково взяв до уваги лише довідку про відсутність зареєстрованих осіб у квартирі.
Крім того, апеляційна скарга мотивована тим, що оскільки ОСОБА_1 фактично без реєстрації проживав на момент відкриття спадщини разом із спадкодавцем, він вважається таким, що прийняв спадщину, а тому підстави для визнання спадщини відумерлою відсутні, навіть якщо спадщину не оформлено нотаріально. Апелянт вказує, що судом першої інстанції було проігноровано зазначені доводи, що має наслідком ухвалення незаконного та необґрунтованого рішення, а також посилається на положення статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод та практику ЄСПЛ, відповідно до якої принцип справедливості порушується, якщо національні суди ігнорують конкретний, доречний та важливий довід, наведений заявником.
Узагальнені доводи та заперечення відзиву на апеляційну скаргу
 
19.06.2026 представник позивача ОСОБА_3 подала відзив на апеляційну скаргу, в якому заперечив проти її задоволення та просив апеляційну скаргу залишити без задоволення, а рішення суду першої інстанції – без змін.
Відзив на апеляційну скаргу обґрунтований тим, що доводи апеляційної скарги не спростовують висновків суду першої інстанції. Зазначено, що для набуття права на спадкування за законом на підставі статті 1264 ЦК України підлягає встановленню два юридичних факти: проживання однією сім`єю із спадкодавцем та те, що на час відкриття спадщини має сплинути щонайменше п`ять років, протягом яких спадкодавець та особа проживали однією сім`єю. При цьому обов`язковою умовою є наявність спільного бюджету, спільного харчування, купівлі майна для спільного користування, участі у спільних витратах на утримання житла, його ремонт, надання взаємної допомоги, інших обставин, які засвідчують реальність сімейних відносин. Як вбачається з доводів апеляційної скарги і документів, доданих до неї, відповідач проживав разом зі спадкодавцем з грудня 2019 року по 15 липня 2020 року, що становить близько 7 місяців, а тому проживання відповідача спільно зі спадкодавцем близько 7 місяців не надає підстав вважати його спадкоємцем 4 черги.
Також у відзиві зазначено, що як протягом строків, визначених статтею 1270 ЦК України, так і на день звернення до суду з позовною заявою спадщина після смерті спадкодавця ніким прийнята не була. Проживання особи в квартирі померлого близько 7 місяців до його смерті, ступінь спорідненості якої зі спадкодавцем встановлена не була, не надають підстав вважати її спадкоємцем померлого. Отже, доводи апеляційної скарги лише підтверджують відсутність спадкоємців у спадкодавця, відсутність підстав для визнання відповідача спадкоємцем 4 черги і наявність у Сумської міської ради, як органу місцевого самоврявання, обов`язку звернення до суду з позовом про визнання спадщини відумерлою відповідно до статті 1277 ЦК України, у зв`язку з чим апеляційна скарга підлягає залишенню без задоволення, а рішення суду першої інстанції – без змін.
Позиція апеляційного суду щодо явки учасників справи та можливості апеляційного розгляду
 
У судове засідання з`явились представник позивача ОСОБА_3 , представник відповідач ОСОБА_4 (в режимі відеоконференції). 
Відповідач, будучи належним чином повідомленим про дату, час і місце судового засідання, у судове засідання не з`явився, про причини своєї неявки суд не повідомив.
За змістом частини 2 статті 372 ЦПК України неявка сторін або інших учасників справи, належним чином повідомлених про дату, час і місце розгляду справи, не перешкоджає розглядові справи апеляційним судом.
При вищевикладених обставинах, на підставі статті 372 ЦПК України апеляційний суд ухвалив розглядати дану справу у даному судовому засіданні у відсутність відповідача.
Фактичні обставини, встановлені судом першої та апеляційної інстанції
 
ІНФОРМАЦІЯ_2 в м. Суми помер ОСОБА_2 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , що підтверджується копією свідоцтва про смерть серія НОМЕР_1 , виданого 16 липня 2020 року (а.с. 15).
Після смерті ОСОБА_2 залишилась спадщина у вигляді квартири АДРЕСА_1 , яка перебувала у власності померлого, що підтверджується копією свідоцтва про право на спадщину за законом від 26.04.2017 (а.с. 16) та витягом з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно про реєстрацію права власності № 384156920 від 24.06.2024 (а.с. 17).
Відповідно до інформації Управління ЦНАП у м. Суми від 10 липня 2023 № 14.03-08/261111 ОСОБА_2 з 27 березня 2013 року по дату смерті мешкав в квартирі АДРЕСА_1 , знятий був з реєстрації 18 серпня 2020 року (а.с. 18).
З поквартирної картки вбачається, що ОСОБА_2 у період з 27 березня 2013 року по 16 жовтня 2016 року був зареєстрований та проживав у квартирі разом зі своєю дружиною – ОСОБА_5 , яка померла ІНФОРМАЦІЯ_3 . Після смерті дружини і до дня своєї смерті, яка настала ІНФОРМАЦІЯ_2 , ОСОБА_2 у зазначеній квартирі зареєстрованийодин (а.с. 19).
Відповідно до листа Департаменту соціального захисту населення Сумської міської ради від 18 липня 2023 року № 12.01-30/2404/08, до Департаменту не надходили заяви та документи для призначення житлової субсидії за адресою: АДРЕСА_2 (а.с. 20).
Згідно з інформаційною довідкою зі Спадкового реєстру від 13 квітня 2024 року № 76601863 після смерті ОСОБА_2 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , який помер ІНФОРМАЦІЯ_2 , 12 січня 2021 року приватним нотаріусом Нагорною Н.В. заведено спадкову справу, якій у Спадковому реєстрі присвоєно номер 67050631 (а.с. 22).
Згідно постанови про відмову у вчиненні нотаріальних дій – видачі свідоцтва про право на спадщину за законом від 14 червня 2023 року, 12.01.2021  ОСОБА_1 подав заяву до нотаріуса про відкриття садкової справи після смерті ОСОБА_2 , на підставі якої заведена спадкова справа за № 01/2021 (а.с. 26).
Ухвалою Ковпаківського районного суду міста Суми від 03 жовтня 2023 року (справа № 592/7708/23, провадження № 2-о/592/105/23) заяву ОСОБА_1 , заінтересовані особи: Сумська міська рада, приватний нотаріус Сумського міського нотаріального округу Нагорна Н.В. про встановлення факту, що має юридичне значення (встановити факт спільного проживання однією сім`ю з ОСОБА_2 з 2014 року по день смерті останнього) залишено без розгляду (а.с. 13-14).
Мотиви, з яких виходить апеляційний суд та застосовані норми права
 
Відповідно до статті 367 ЦПК України суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними у ній та додатково поданими доказами, перевіряючи законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги.
За приписами статті 263 ЦПК України судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, ухвалене відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права. Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин справи, підтверджених належними та допустимими доказами, дослідженими у судовому засіданні.
Відповідно до статей 12, 13 ЦПК України цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін та диспозитивності. Суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, у межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених законом випадках.
За змістом статті 81 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях.
Згідно з частинами першою, другою статті 1220 ЦК України спадщина відкривається внаслідок смерті особи, а часом відкриття спадщини є день смерті особи.
Відповідно до статті 1258 ЦК України спадкоємці за законом одержують право на спадкування почергово. Кожна наступна черга спадкоємців за законом одержує право на спадкування у разі відсутності спадкоємців попередньої черги, усунення їх від права на спадкування, неприйняття ними спадщини або відмови від її прийняття, крім випадків, встановлених статтею 1259 цього Кодексу.
Згідно зі статтею 1264 ЦК України у четверту чергу право на спадкування за законом мають особи, які проживали зі спадкодавцем однією сім`єю не менш як п`ять років до часу відкриття спадщини.
Частиною другою статті 3 Сімейного кодексу України визначено, що сім`ю складають особи, які спільно проживають, пов`язані спільним побутом, мають взаємні права та обов`язки.
Пунктом 21 постанови Пленуму Верховного Суду України від 30 травня 2008 року № 7 «Про судову практику у справах про спадкування» роз`яснено, що при вирішенні спору про право на спадщину осіб, які проживали зі спадкодавцем однією сім`єю не менш як п`ять років до часу відкриття спадщини, судам необхідно враховувати положення частини другої статті 3 Сімейного кодексу України. До спадкоємців четвертої черги належать не лише жінка (чоловік), які проживали однією сім`єю зі спадкодавцем без шлюбу, таке право можуть мати також інші особи, якщо вони спільно проживали зі спадкодавцем, були пов`язані спільним побутом, мали взаємні права та обов`язки, зокрема, вітчим, мачуха, пасинки, падчерки, інші особи, які взяли до себе дитину як члена сім`ї, тощо.
Правова позиція щодо застосування статті 1264 ЦК України є сталою та викладена, зокрема, у постановах Верховного Суду від 23 травня 2018 року у справі № 766/5046/16-ц, від 01 листопада 2023 року у справі № 522/18290/16, від 10 січня 2019 року у справі № 127/224/17-ц, від 18 лютого 2019 року у справі № 759/14551/16-ц, від 21 березня 2019 року у справі № 461/4689/15-ц.
Відповідно до частини першої статті 1268 ЦК України спадкоємець за заповітом чи за законом має право прийняти спадщину або не прийняти її.
Частиною третьою статті 1268 ЦК України встановлено, що спадкоємець, який постійно проживав разом зі спадкодавцем на час відкриття спадщини, вважається таким, що прийняв спадщину, якщо протягом строку, визначеного статтею 1270 цього Кодексу, він не заявив про відмову від неї.
Об`єднана палата Касаційного цивільного суду у складі Верховного Суду у постанові від 04 листопада 2024 року у справі № 504/3606/14-ц зазначила, що відповідно до частин першої-третьої статті 1268 ЦК України спадкоємець за заповітом чи за законом має право прийняти спадщину або не прийняти її. Не допускається прийняття спадщини з умовою чи із застереженням. Спадкоємець, який постійно проживав разом із спадкодавцем на час відкриття спадщини, вважається таким, що прийняв спадщину, якщо протягом строку, встановленого статтею 1270 цього Кодексу, він не заявив про відмову від неї. У частині третій статті 1268 ЦК України вимагається проживання спадкоємця разом із спадкодавцем на час відкриття спадщини, а не лише реєстрація місця проживання за адресою спадкодавця, що можуть бути відмінними один від одного.
Разом із тим положення статті 1268 ЦК України підлягають застосуванню у системному взаємозв`язку з положеннями книги шостої ЦК України, які визначають підстави виникнення права на спадкування та коло спадкоємців за законом.
Відповідно до статті 1270 ЦК України для прийняття спадщини встановлюється строк у шість місяців, який починається з часу відкриття спадщини.
Згідно з частинами першою – третьою статті 1277 ЦК України у разі відсутності спадкоємців за заповітом і за законом, усунення їх від права на спадкування, неприйняття ними спадщини, а також відмови від її прийняття орган місцевого самоврядування за місцезнаходженням нерухомого майна, а за відсутності нерухомого майна – місцезнаходженням основної частини рухомого майна зобов`язаний подати до суду заяву про визнання спадщини відумерлою. Заява про визнання спадщини відумерлою подається після спливу одного року з часу відкриття спадщини. Спадщина, визнана судом відумерлою, переходить у власність територіальної громади за місцезнаходженням нерухомого майна, а за відсутності нерухомого майна - місцезнаходженням основної частини рухомого майна.
Відповідно до статті 338 ЦПК України суд, встановивши, що спадкоємці за заповітом і за законом відсутні або спадкоємці усунені від права на спадкування, або спадкоємці не прийняли спадщину чи відмовилися від її прийняття, ухвалює рішення про визнання спадщини відумерлою та про передачу її територіальній громаді відповідно до закону.
Велика Палата Верховного Суду у постанові від 14 грудня 2022 року у справі № 461/12525/15-ц (провадження № 14-190цс20) зазначила, що спадщина набуває статусу відумерлої саме після набуття чинності рішенням суду про визнання її такою, а право власності на зазначене майно набувається у територіальної громади з моменту реєстрації цього права за громадою. При цьому слід зауважити, що якщо спадкоємці повинні заявити про прийняття спадщини у строк шість місяців із часу відкриття спадщини (частина перша статті 1270 ЦК України), то територіальна громада зобов`язана подати заяву про визнання спадщини відумерлою лише після спливу одного року із часу відкриття спадщини (частина друга статті 1277 ЦК України.
За змістом зазначених норм цивільного та цивільного процесуального права, орган місцевого самоврядування не є спадкоємцем у справі та не залучається до спадкування. Однак у зв`язку з відсутністю інших спадкоємців у нього виникає цивільний інтерес на визнання спадщини відумерлою та отримання її у власність територіальної громади. Зазначене надає підстави місцевій раді звертатись до суду як із заявами про визнання спадщини відумерлою у порядку окремого провадження та у подальшому оформити своє право власності на таке майно, так і з належним позовами в порядку позовного провадження на захист свого інтересу.
Згідно зі статтею 10 Закону України «Про місцеве самоврядування в Україні» сільські, селищні, міські ради є органами місцевого самоврядування, що представляють відповідні територіальні громади та здійснюють від їх імені та в їх інтересах функції і повноваження місцевого самоврядування, визначені Конституцією України, цим та іншими законами.
Частиною першою статті 60 зазначеного Закону передбачено, що спадщина, визнана судом відумерлою, переходить у власність територіальної громади за місцем відкриття спадщини.
Суд першої інстанції, встановивши, що відповідач не довів наявності передбачених статтею 1264 ЦК України підстав для набуття права на спадкування як спадкоємець четвертої черги за законом, а також відсутність інших осіб, які прийняли спадщину або набули право на її прийняття, дійшов висновку про наявність визначених статтею 1277 ЦК України правових підстав для визнання спірної спадщини відумерлою та передачі її у власність територіальної громади. Колегія суддів погоджується із зазначеним висновком суду першої інстанції, оскільки він відповідає встановленим обставинам справи, ґрунтується на правильному застосуванні норм матеріального права та ухвалений із додержанням вимог процесуального закону.
Щодо доводів апеляційної скарги стосовно повернення зустрічної позовної заяви та порушення права на спадкування
 
Доводи апеляційної скарги про те, що ухвалою Зарічного районного суду м. Суми від 04 листопада 2024 року відповідача було позбавлено можливості довести наявність у нього права на спадкування, колегія суддів відхиляє як необґрунтовані.
Як убачається зі змісту зазначеної ухвали, зустрічну позовну заяву було повернуто виключно з підстав порушення відповідачем процесуального порядку її пред`явлення, а саме у зв`язку з поданням після закінчення строку, встановленого частиною першою статті 193 ЦПК України, за відсутності заяви про поновлення цього строку та наведення поважних причин його пропуску. Відповідно до частини третьої статті 194 ЦПК України зустрічна позовна заява, подана з порушенням вимог частини першої статті 193 цього Кодексу, підлягає поверненню заявнику.
При цьому ухвала суду від 04 листопада 2024 року не містить будь-яких висновків щодо наявності чи відсутності у відповідача права на спадкування, не вирішує питання про встановлення факту проживання однією сім`єю зі спадкодавцем та не містить оцінки доказів на підтвердження відповідних обставин. Предметом судового розгляду під час постановлення зазначеної ухвали було виключно питання дотримання відповідачем процесуальних вимог щодо строку пред`явлення зустрічного позову.
Відповідно до статей 12, 13, 43, 81 ЦПК України кожна сторона самостійно визначає спосіб захисту своїх прав, користується наданими їй процесуальними правами та зобов`язана довести ті обставини, на які посилається як на підставу своїх вимог чи заперечень. Повернення зустрічної позовної заяви не позбавляло відповідача права подавати докази, письмові пояснення, заявляти клопотання про виклик свідків та вчиняти інші процесуальні дії на підтвердження своїх заперечень проти позову про визнання спадщини відумерлою.
Крім того, повернення зустрічної позовної заяви не перешкоджало відповідачу реалізувати право на судовий захист шляхом звернення до суду із самостійним позовом у порядку, визначеному цивільним процесуальним законодавством.
За таких обставин твердження апелянта про те, що ухвала від 04 листопада 2024 року позбавила його можливості довести наявність права на спадкування, не відповідає її змісту, ґрунтується на неправильному розумінні процесуальних наслідків повернення зустрічної позовної заяви та не свідчить про порушення судом першої інстанції норм процесуального права.
Щодо доводів апеляційної скарги про відсутність технічної можливості користування підсистемою «Електронний суд»
 
Доводи апеляційної скарги про те, що сама лише наявність у представника відповідача зареєстрованого електронного кабінету не свідчить про технічну можливість його використання у зв`язку з воєнним станом, перебоями в електропостачанні та доступі до мережі Інтернет, колегія суддів вважає необґрунтованими.
Відповідно до частини шостої статті 14 ЦПК України адвокати зобов`язані зареєструвати свої електронні кабінети в Єдиній судовій інформаційно-комунікаційній системі або її окремій підсистемі (модулі), що забезпечує обмін документами. Реєстрація та використання електронного кабінету є процесуальним обов`язком адвоката, запровадженим Законом України № 3200-ІХ від 29 червня 2023 року.
Разом із тим матеріали справи не містять жодного належного та допустимого доказу, який би підтверджував існування технічної неможливості використання представником відповідача електронного кабінету саме у період, що має значення для вирішення питання про дотримання строку на подання зустрічного позову. Не надано доказів відсутності доступу до мережі Інтернет, тривалих перебоїв електропостачання, збоїв у роботі підсистеми «Електронний суд», звернення до технічної підтримки ЄСІТС або інших доказів, які б об`єктивно підтверджували неможливість користування електронним кабінетом.
Посилання апелянта виключно на загальні обставини дії воєнного стану та можливі перебої в роботі енергетичної й телекомунікаційної інфраструктури не можуть вважатися належним доказом у розумінні статей 76, 77 та 81 ЦПК України, оскільки такі обставини не підтверджують існування відповідних перешкод саме у конкретний період та саме для представника відповідача.
Верховний Суд неодноразово зазначав, що посилання учасника справи на технічні проблеми повинні бути підтверджені належними доказами. Зокрема, у постанові від 29 квітня 2025 року у справі № 757/33358/18-ц Верховний Суд дійшов висновку, що лише посилання на технічні проблеми у підсистемі «Електронний суд» без подання будь-яких доказів не можуть вважатися належним підтвердженням неможливості вчинення процесуальної дії.
Крім того, після звернення представника відповідача із заявою про ознайомлення з матеріалами справи (заява від 12.09.2024) (а.с. 79) розгляд справи було відкладено до 01 листопада 2024 року (а.с. 80). Протягом цього часу представник відповідача не звертався до суду із заявами про неможливість доступу до матеріалів справи через технічні причини, не повідомляв про перешкоди у користуванні підсистемою «Електронний суд», не заявляв клопотань про продовження чи поновлення процесуального строку з таких підстав. За таких обставин наведені в апеляційній скарзі доводи мають характер припущень та не підтверджені належними і допустимими доказами.
Щодо доводів апеляційної скарги про порушення судом першої інстанції норм процесуального права в частині недопиту свідків
 
Доводи апеляційної скарги про те, що суд першої інстанції не викликав та не допитав свідків, які могли підтвердити факт проживання відповідача зі спадкодавцем однією сім`єю, колегія суддів відхиляє як безпідставні.
Відповідно до статей 12, 13, 81 ЦПК України цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін, а обов`язок доказування обставин, на які сторона посилається як на підставу своїх вимог чи заперечень, покладається саме на таку сторону. Суд не збирає докази з власної ініціативи, крім випадків, прямо передбачених законом.
Матеріали справи не містять відомостей про те, що відповідач або його представник під час розгляду справи судом першої інстанції заявляли клопотання про виклик та допит свідків із зазначенням їхніх анкетних даних, місця проживання чи конкретних обставин, які вони могли б підтвердити. За відсутності відповідного процесуального клопотання твердження апелянта про невиклик судом свідків не свідчить про порушення судом першої інстанції норм процесуального права.
Крім того, предметом доказування у цій справі було не лише встановлення факту проживання відповідача у квартирі спадкодавця, а підтвердження сукупності юридичних фактів, передбачених статтею 1264 ЦК України, а саме проживання зі спадкодавцем однією сім`єю не менш як п`ять років до часу відкриття спадщини, що передбачає наявність спільного побуту, взаємних прав та обов`язків, ведення спільного господарства, спільного бюджету та інших ознак сімейних відносин.
У постанові Касаційного цивільного суду у складі Верховного Суду від 14 лютого 2018 року у справі № 129/2115/15-ц (провадження № 61-2080св18) зроблено висновок, що для встановлення факту спільного проживання однією сім`єю без шлюбу та визнання майна спільною сумісною власністю необхідні докази: ведення спільного господарства, наявності у сторін спільного бюджету, проведення спільних витрат, придбання іншого майна в інтересах сім`ї. Вказані обставини судом не встановлено, а покази свідків не можуть бути єдиною підставою для встановлення вказаного факту.
Аналогічний правовий підхід викладений у постанові Касаційного цивільного суду у складі Верховного Суду від 27 травня 2021 року у справі № 552/196/20 (провадження № 61-15251св20), у якій зазначено, що саме по собі надання допомоги спадкодавцю, періодичне придбання їм продуктів харчування та участь в сплаті комунальних послуг, а згодом і похованні, не є підтвердженням факту спільного проживання зі спадкодавцем однією сім`єю, їх пов`язаності спільним побутом та взаємними правами і обов`язками, що в розрізі зі статті 1264 ЦК України, дає право на спадщину.
Таким чином, навіть у разі допиту свідків їхні показання самі по собі не могли бути достатніми доказами на підтвердження факту проживання відповідача зі спадкодавцем однією сім`єю та існування між ними сімейних відносин у розумінні статті 3 Сімейного кодексу України і статті 1264 Цивільного кодексу України без підтвердження таких обставин іншими належними, допустимими та достатніми доказами.
Щодо недоведеності права відповідача на спадкування
 
Як убачається з матеріалів справи, ІНФОРМАЦІЯ_2 в м. Суми помер ОСОБА_2 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , що підтверджується копією свідоцтва про смерть серії НОМЕР_1 , виданого 16 липня 2020 року (а. с. 15).
Ухвалою Ковпаківського районного суду м. Суми від 03 жовтня 2023 року у справі № 592/7708/23 заяву ОСОБА_1 про встановлення факту проживання однією сім`єю зі спадкодавцем залишено без розгляду у зв`язку з наявністю спору про право. При цьому заявнику було роз`яснено право на звернення до суду із відповідними вимогами в порядку позовного провадження (а.с. 13-14).
25 червня 2024 року Сумська міська рада звернулася до суду з позовом про визнання спадщини відумерлою.
Таким чином, із моменту відкриття спадщини після смерті ОСОБА_2 та до часу звернення Сумської міської ради з цим позовом відповідач не звернувся до суду з позовом про встановлення факту проживання зі спадкодавцем однією сім`єю та визнання за ним права на спадкування.
Сам по собі факт подання особою заяв про наявність у неї права на спадкування чи незгода з діями нотаріуса не є підтвердженням існування такого права. Право на спадкування має бути встановлене та підтверджене належними, допустимими і достатніми доказами у визначеному законом порядку.
Як установлено судом першої інстанції, після залишення без розгляду заяви про встановлення факту проживання однією сім`єю відповідач не реалізував надане йому право на звернення до суду з відповідним позовом. Лише під час розгляду цієї справи його представником було подано зустрічну позовну заяву, яку суд повернув у зв`язку з пропуском процесуального строку на її подання.
Отже, на момент ухвалення судом першої інстанції оскаржуваного рішення не існувало судового рішення, яке б установлювало факт проживання відповідача зі спадкодавцем однією сім`єю або підтверджувало наявність у нього права на спадкування після смерті ОСОБА_2 .
За таких обставин колегія суддів погоджується з висновком суду першої інстанції про те, що наявні у справі докази не підтверджують існування особи, яка набула або у встановленому законом порядку довела право на спадкування спірного майна, а тому підстави вважати, що суд неправильно застосував положення статті 1277 Цивільного кодексу України при вирішенні цього спору, відсутні.
Щодо клопотання про долучення додаткових доказів
 
Представник відповідача – адвокат Михайловська О.М. заявила клопотання про долучення до матеріалів справи додаткових доказів.
Колегія суддів не знаходить підстав для задоволення зазначеного клопотання з огляду на таке.
Відповідно до частини третьої статті 367 ЦПК України докази, які не були подані до суду першої інстанції, приймаються судом лише у виняткових випадках, якщо учасник справи надав докази неможливості їх подання до суду першої інстанції з причин, що об`єктивно не залежали від нього.
У постанові Верховного Суду від 21 серпня 2023 року у справі № 552/7368/21 викладено правовий висновок, що відповідно до ст. 367 ч. 3 ЦПК України докази, які не були подані до суду першої інстанції, приймаються судом лише у виняткових випадках, якщо учасник справи надав докази неможливості їх подання до суду першої інстанції з причин, що об`єктивно не залежали від нього.
Аналіз наведених норм процесуального права дає підстави для висновку, що суд апеляційної інстанції має право досліджувати нові докази, якщо неподання таких доказів до суду першої інстанції було зумовлене поважними причинами (поважність причин повинен довести заявник). Вказане положення закріплене законодавцем з метою забезпечення змагальності процесу в суді першої інстанції, де сторони повинні надати всі наявні в них докази, і недопущення зловживання стороною своїми правами.
У постанові Верховного Суду у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду від 07 квітня 2021 року в справі № 279/11692/15-ц (провадження № 61-1233св19) зазначено, що тлумачення пункту 6 частини другої статті 356, частин першої-третьої статті 367 ЦПК України свідчить, що апеляційний суд може встановлювати нові обставини, якщо їх наявність підтверджується новими доказами, що мають значення для справи (з урахуванням положень про належність і допустимість доказів), які особа не мала можливості подати до суду першої інстанції з поважних причин, доведених нею. У разі надання для дослідження нових доказів, які з поважних причин не були подані до суду першої інстанції, інші особи, які беруть участь у справі, мають право висловити свою думку щодо цих доказів як у запереченні на апеляційну скаргу, так і в засіданні суду апеляційної інстанції. Вирішуючи питання щодо дослідження доказів, які без поважних причин не подавалися до суду першої інстанції, апеляційний суд повинен врахувати як вимоги частини першоїстатті 44 ЦПК України щодо зобов`язання особи, яка бере участь у справі, добросовісно здійснювати свої права та виконувати процесуальні обов`язки, так і виключне значення цих доказів для правильного вирішення справи. Про прийняття та дослідження нових доказів, як і відмову у їх прийнятті, апеляційний суд зобов`язаний мотивувати свій висновок в ухвалі при обговоренні заявленого клопотання або в ухваленому судовому рішенні. Апеляційний суд у супереч нормам процесуального права, приймаючи зазначені докази, у прийнятті яких було відмовлено судом першої інстанції, не навів мотивів такого рішення та не встановив неможливості своєчасного їх подання до суду першої інстанції з причин, що об`єктивно не залежали від учасника справи, необґрунтованості відмови у їх прийнятті. 
Таким чином, суд апеляційної інстанції досліджує нові докази, якщо визнає, що вони не могли бути надані суду першої інстанції або відмова в їх прийнятті визнана необґрунтованою.
Як убачається із заявленого клопотання, представник відповідача не навела жодних доводів щодо причин неподання відповідних доказів до суду першої інстанції, не зазначила обставин, які об`єктивно перешкоджали їх поданню під час розгляду справи, а також не надала належних доказів на підтвердження існування таких обставин.
За таких обставин колегія суддів доходить висновку про відсутність передбачених частиною третьою статті 367 ЦПК України виняткових підстав для прийняття додаткових доказів судом апеляційної інстанції.
Окрім того, разом із апеляційною скаргою представником відповідача подано Акт від 11 травня 2026 року, складений мешканцями будинку АДРЕСА_3 , на підтвердження факту проживання відповідача у квартирі спадкодавця.
Колегія суддів звертає увагу, що зазначений акт датований 11 травня 2026 року, тобто складений після ухвалення рішення судом першої інстанції 27 березня 2026 року.
За змістом статті 367 ЦПК України предметом апеляційного перегляду є перевірка законності та обґрунтованості рішення суду першої інстанції з огляду на обставини, які існували на момент його ухвалення.
Верховний Суд у постанові від 21 серпня 2023 року у справі № 552/7368/21 зазначив, що така обставина, як відсутність існування доказів на момент прийняття рішення суду першої інстанції, взагалі виключає можливість прийняття судом апеляційної інстанції додаткових доказів у порядку статті 367 ЦПК України незалежно від причин неподання позивачем таких доказів. Допущення такої можливості судом апеляційної інстанції матиме наслідком порушення принципу правової визначеності.
Оскільки Акт від 11 травня 2026 року не існував на момент ухвалення рішення судом першої інстанції, він не може бути предметом дослідження суду апеляційної інстанції під час перевірки законності та обґрунтованості оскаржуваного рішення, а тому підстави для його прийняття та оцінки відсутні.
Інших доводів, які б спростовували правильність висновків суду першої інстанції або свідчили про неправильне застосування ним норм матеріального чи процесуального права, апеляційна скарга не містить.
Висновки за результатами розгляду апеляційної скарги. 
 
Відповідно до пункту 1 частини першої статті 374 ЦПК України за результатами розгляду апеляційної скарги суд апеляційної інстанції має право залишити судове рішення без змін, а апеляційну скаргу – без задоволення.
Згідно із частиною першою статті 375 ЦПК України суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а судове рішення – без змін, якщо встановить, що суд першої інстанції ухвалив рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.
Перевіривши законність та обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів і вимог апеляційної скарги, колегія суддів дійшла висновку, що підстав для його скасування чи зміни не встановлено.
Оскаржуване рішення ухвалене з правильним застосуванням норм матеріального права та без порушення норм процесуального права, а висновки суду першої інстанції відповідають установленим обставинам справи й підтверджуються належними та допустимими доказами, дослідженими під час судового розгляду.
Доводи апеляційної скарги не спростовують правильності висновків суду першої інстанції, зводяться переважно до переоцінки досліджених судом доказів та незгоди апелянта з наданою їм правовою оцінкою, що саме по собі не свідчить про незаконність чи необґрунтованість оскаржуваного рішення.
За таких обставин колегія суддів дійшла висновку, що апеляційна скарга задоволенню не підлягає, а рішення Зарічного районного суду м. Суми від 27 березня 2026 року слід залишити без змін.
Висновки суду щодо судових витрат
Якщо суд апеляційної чи касаційної інстанції, не передаючи справи на новий розгляд, змінює рішення або ухвалює нове, цей суд відповідно змінює розподіл судових витрат (ч. 13 ст. 141 ЦПК України).
Оскільки апеляційна скарга залишена апеляційним судом без задоволення, то відсутні підстави для відшкодування заявнику апеляційної скарги судових витрат зі сплати судового збору за подання апеляційної скарги.
Керуючись статтями 368, 374, 375, 381, 382 ЦПК України, Сумський апеляційний суд
У Х В А Л И В:
Апеляційну скаргу ОСОБА_1 , подану представником ОСОБА_4 , залишити без задоволення.
Рішення Зарічного районного суду м. Суми від 27 березня 2026 року у справі № 591/6563/24 за позовом Сумської міської ради до ОСОБА_1 про визнання спадщини відумерлою залишити без змін.
Постанова суду апеляційної інстанції набирає законної сили з дня її ухвалення.
Постанова може бути оскаржена в касаційному порядку безпосередньо до Верховного Суду протягом тридцяти днів з дня її проголошення.
Повне судове рішення складено 07 липня 2026 року.
Головуючий -  	А.М. Худик	

Судді: Я.Л. Петен 

О.М. Черних