ХАРКІВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
__________________________________________________________________
Справа № 644/10988/24 Головуючий суддя І інстанції Шевченко С. В.
Провадження № 22-ц/818/990/26 Суддя доповідач Яцина В.Б.
Категорія: про повернення безпідставно набутого майна (коштів)

ПОСТАНОВА
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ
20 липня 2026 року м. Харків.
Харківський апеляційний суд у складі суддів судової колегії судової палати у цивільних справах :
головуючого Яцини В.Б.,
суддів колегії Маміної О.В., Мальованого Ю.М.,

розглянувши у порядку письмового провадження без повідомлення учасників справи апеляційну скаргу представника ОСОБА_1 – адвоката Голубкова Віктора Геннадійовича на рішення Індустріального районного суду м.Харкова від 02 вересня 2025 року у справі № 644/10988/24 за позовом Харківського обласного центру зайнятості в особі Харківської філії Харківського обласного центру зайнятості до ОСОБА_1 про стягнення грошових коштів, -

В С Т А Н О В И В :

У грудні 2024 року Харківський обласний центр зайнятості в особі Харківської філії Харківського обласного центру зайнятості звернувся до суду зі вказаним позовом до ОСОБА_1 про стягнення матеріального забезпечення на випадок безробіття у сумі 15 507,65 грн та суми сплаченого судового збору.
Позовна заява мотивована тим, що відповідач неодноразово перебував на обліку в статусі безробітного в Харківському міському центрі зайнятості, зокрема у такі періоди: з 14.09.2018 по 18.10.2018, з 31.05.2019 по 12.06.2019, з 29.11.2019 по 18.12.2019, з 08.01.2020 по 20.01.2020, з 04.03.2020 по 16.03.2020, з 21.10.2020 по 02.11.2020, з 19.025.2021 по 04.03.2021 та з 21.02.2022 по 28.06.2022. Згідно з поданими заявами про надання (поновлення) статусу безробітного, йому надавався (поновлявся) статус безробітного, та відповідно до ст.22, ч.1 ст.23 Закону України «Про загальнообов`язкове державне соціальне страхування на випадок безробіття» (у редакціях, що діяли на момент прийняття рішень щодо особи) та Порядку надання допомоги по безробіттю, у тому числі одноразової її виплати для організації безробітними підприємницької діяльності, затвердженого наказом Міністерства соціальної політики України від 15.06.2015 №613, Порядку надання допомоги по безробіттю, у тому числі одноразової її виплати для організації безробітним підприємницької діяльності, затвердженого наказом Міністерства розвитку економіки, торгівлі та сільського господарства України від 06.04.2020 №624, які діяли у момент прийняття рішень, призначалася допомога по безробіттю у розмірі, встановленому законодавством.
ОСОБА_1 перераховувалася допомога по безробіттю за наступні періоди: за період з 21.09.2018 по 17.10.2018 у сумі 3320,03 грн, за період з 07.06.2019 по 11.06.2019 у сумі 626,19 грн, за період з 06.12.2019 по 17.12.2019 у сумі 1352,16 грн, за період з 15.01.2020 по 19.01.2020 у сумі 630,84 грн, за період з 04.03.2020 по 15.03.2020 у сумі 1514,02 грн, за період з 21.10.2020 по 01.11.2020 у сумі 1861,78 грн, за період з 19.02.2021 по 03.03.2021 у сумі 2016,92 грн та за період з 21.02.2022 по 27.06.2022 у сумі 4185,71 грн. Всього у загальному розмірі 15 507,65 грн.
Позивач зазначив, що в заявах про надання (поновлення) статусу безробітного від 14.09.2018, 31.05.2019, 29.11.2019, 08.01.2019, 04.03.2020, 21.10.2020, 19.02.2021 та 21.02.2022 ОСОБА_1 засвідчував власним підписом, що через відсутність роботи не має заробітку або інших передбачених законодавством доходів; ознайомлений з правами та обов`язками зареєстрованого безробітного та відповідальністю за подання недостовірних даних та відомостей. Між тим, при опрацюванні інформації, яка надійшла у червні 2022 року від Міністерства фінансів України щодо верифікації осіб, які зареєстровані у центрі зайнятості, як безробітні та отримують різні види соціальних виплат, було встановлено, що ОСОБА_1 отримував допомогу на догляд.
Відповідно до Порядку розслідування страхових випадків та обґрунтованості виплат матеріального забезпечення, затвердженого наказом Міністерства праці та соціальної політики України №60/62 від 13.02.2009 (у редакції, що діяла на момент прийняття рішень щодо особи) та Закону України «Про загальнообов`язкове державне соціальне страхування на випадок безробіття», Харківським міським центром зайнятості проведено перевірку достовірності даних, які є підставою для надання особі статусу безробітного та виплати йому матеріального забезпечення, що зазначені в документах, поданих особою до державної служби зайнятості під час його реєстрації та протягом періоду його перебування на обліку як безробітного шляхом надсилання до Управління соціального захисту населення адміністрації Індустріального району Харківської міської ради листа від 29.06.2022 №ХМЦЗ-01-2201 щодо надання інформації про вид та дату призначення нарахування, надбавки, компенсації допомоги/пенсії.
У відповідь 06.07.2022 з Управління соціального захисту населення адміністрації Індустріального району Харківської міської ради Харківський міський центр зайнятості отримав Довідку №10-29/2122/4-02/22 від 06.07.2022 про те, що ОСОБА_1 перебуває на обліку в Управлінні соціального захисту населення адміністрації Індустріального району Харківської міської ради та йому відповідно до Порядку надання щомісячної грошової допомоги особі, яка проживає разом з особою з інвалідністю I чи II групи внаслідок психічного розладу, яка за висновком лікарської комісії медичного закладу потребує постійного стороннього догляду, на догляд за нею, затвердженого постановою Кабінету Міністрів України №1192 від 02.08.2000, як одержувач допомоги з 01.01.2018 по 30.06.2022 на ОСОБА_2 . Про факт одержання даної допомоги ОСОБА_1 особистих консультантів Харківського міського центру зайнятості не повідомляв.
У зв`язку з цим Харківським міським центром зайнятості складено Акт №11/2022 від 11.07.2022 про розслідування страхових випадків та обґрунтованості виплат матеріального забезпечення відповідно до Закону України «Про загальнообов`язкове державне соціальне страхування на випадок безробіття».
Позивач також зазначив, що перебуваючи у Харківському міському центрі зайнятості як безробітний та отримуючи допомогу по безробіттю, ОСОБА_1 відповідно до ст.4 Закону України «Про зайнятість населення», відносився до категорії зайнятого населення та не мав права отримувати допомогу по безробіттю. Сума допомоги по безробіттю, що підлягає поверненню ОСОБА_1 становить: за період з 21.09.2018 по 17.10.2018 у сумі 3320,03 грн, за період з 07.06.2019 по 11.06.2019 у сумі 626,19 грн, за період з 06.12.2019 по 17.12.2019 у сумі 1352,16 грн, за період з 15.01.2020 по 19.01.2020 у сумі 630,84 грн, за період з 04.03.2020 по 15.03.2020 у сумі 1514,02 грн, за період з 21.10.2020 по 01.11.2020 у сумі 1861,78 грн, за період з 19.02.2021 по 03.03.2021 у сумі 2016,92 грн та за період з 21.02.2022 по 27.06.2022 у сумі 4185,71 грн. Загальна сума допомоги по безробіттю, що підлягає поверненню відповідачем становить 15 507,65 грн. 
З метою досудового врегулювання спору відповідачу було направлено Лист-претензію №ХМЦЗ-02-2464 від 20.07.2022 з пропозицією в добровільному порядку сплатити суму боргу у розмірі 15 507,65 грн. Станом на дату подання позовної заяви кошти не повернуто, що стало підставою звернення до суду.

Рішенням Індустріального районного суду м.Харкова від 02 вересня 2025 року позов задоволено.
Стягнуто з ОСОБА_1 на користь Харківського обласного центру зайнятості в особі Харківської філії Харківського обласного центру зайнятості 15 507,65 грн та судові витрати з оплати судового збору у розмірі 3028,00 грн.

Не погоджуючись із зазначеним рішенням суду першої інстанції, представник ОСОБА_1 – адвокат Голубков В.Г. подав апеляційну скаргу, в якій зазначає, що рішення ухвалене з порушенням норм матеріального та процесуального права. У зв`язку з цим просить скасувати рішення суду та ухвалити нове, яким відмовити у задоволенні позовних вимог у повному обсязі.
Зазначає, що допомога по догляду має виключно соціальний характер, не є заробітною платою чи іншим доходом, отриманим у результаті трудової діяльності. ОСОБА_1 з органами соціального захисту не укладав жодного трудового чи цивільно-правового договору, а тому не є зайнятою особою у розумінні статті 1 Закону України «Про зайнятість населення».
Запевняє про відсутність вини та добросовісність відповідача. Виплати по безробіттю були призначені законно, після перевірки документів. Центр зайнятості не виявив жодних порушень протягом усього періоду реєстрації. ОСОБА_1 діяв добросовісно, не приховував факту здійснення догляду та не мав умислу на отримання незаконних виплат. Згідно зі статтею 1215 ЦК України, добросовісно отримані соціальні виплати не підлягають поверненню, якщо відсутні умисел або рахункова помилка.
Вказує на порушення принципу правової визначеності. Після закінчення періоду виплат (2022 рік) орган через три роки вимагає повернення коштів. Такі дії порушують принцип правової визначеності, закріплений у практиці Верховного Суду (справа №440/4527/18), та підривають довіру громадянина до дій державних органів.
Наголошує на неправильному застосуванні строків позовної давності. Суд першої інстанції не надав жодної оцінки заяві відповідача про застосування позовної давності, поданій у судовому засіданні. Вимоги стосуються періоду до червня 2022 року, а позов подано у грудні 2024 року, тобто після спливу трирічного строку (статті 257, 267 ЦК України). Ігнорування цього питання є істотним порушенням норм процесуального права, що призвело до неправильного вирішення справи.
Звертає увагу на те, що суд не дослідив усіх доказів. Суд не надав оцінки тому, що допомога по догляду надається на непрофесійній основі (постанова КМУ №1192 від 02.08.2000) та не породжує трудових відносин. Робить висновок, що судом не враховано відсутність договору із органами соціального захисту та відсутність доходу від такої діяльності.
Крім того, від представника Харківського обласного центру зайнятості Мазуренко А.Л. надійшов відзив на апеляційну скаргу, у якому вона просить рішення суду першої інстанції залишити без змін, а апеляційну скаргу – без задоволення.
Зазначає, що доводи апеляційної скарги є необґрунтованими.
Вказує, що відповідно до ч.2 ст.34 Закону України «Про загальнообов`язкове державне соціальне страхування на випадок безробіття», Фонд зобов`язаний вживати заходів щодо раціонального використання коштів та забезпечення фінансової стабільності.
Наголошує, що згідно з ч.ч.2, 3 ст.36 Закону України «Про загальнообов`язкове державне соціальне страхування на випадок безробіття», зареєстровані безробітні зобов`язані своєчасно повідомляти про обставини, які впливають на умови виплати матеріального забезпечення. У разі умисного невиконання таких обов`язків або зловживання ними сума отриманого забезпечення підлягає стягненню.
Щодо тверджень відповідача про відсутність статусу зайнятої особи зазначає, що відповідно до п.1 ч.1 ст.43 Закону України «Про зайнятість населення», статус безробітного може набути лише особа, яка через відсутність роботи не має заробітку або інших передбачених законодавством доходів та готова приступити до роботи.
Вказує, що відповідно до ч.1 ст.4 Закону України «Про зайнятість населення», до зайнятого населення належать особи, які фактично здійснюють догляд за особою з інвалідністю та отримують відповідну допомогу, компенсацію та/або надбавку.
Зазначає, що згідно з Довідкою Управління соціального захисту населення адміністрації Індустріального району Харківської міської ради від 06.07.2022 №10-29/2122/4-02/22, ОСОБА_1 отримував щомісячну допомогу по догляду за особою з інвалідністю II групи у період з 01.01.2018 по 30.06.2022. Наголошує, що за таких обставин ОСОБА_1 належав до категорії зайнятого населення, а тому одночасне отримання статусу безробітного та допомоги по безробіттю є неправомірним.
Щодо тверджень відповідача про відсутність вини та добросовісність зазначає, що посилання на ст.1215 ЦК України є безпідставним, оскільки виплата допомоги по безробіттю здійснюється не добровільно, а на підставі закону та за умови виконання особою встановлених обов`язків.
Вказує, що відповідно до правових висновків, викладених у постанові Верховного Суду України від 02.07.2014 у справі №6-91цс14 та постанові Верховного Суду від 06.02.2019 у справі №545/163/17, виплати можуть підлягати поверненню у разі недобросовісності набувача.
Зазначає, що добросовісність безробітного полягає у своєчасному повідомленні органу зайнятості про обставини, які впливають на право отримання допомоги.
Наголошує, що ОСОБА_1 під час перебування на обліку в центрі зайнятості не повідомив про отримання допомоги по догляду за особою з інвалідністю, хоча відповідно до ч.2 ст.36 Закону України «Про загальнообов`язкове державне соціальне страхування на випадок безробіття» був зобов`язаний подавати відомості про обставини, що впливають на умови виплати допомоги.
Вказує, що у заявах про надання (поновлення) статусу безробітного ОСОБА_1 підтверджував відсутність доходів та був попереджений про обов`язок повідомляти достовірні відомості, а також про відповідальність за їх неподання.
Зазначає, що відповідно до п.4 ч.2 та ч.3 ст.44 Закону України «Про зайнятість населення», відповідальність за достовірність поданих відомостей покладається на зареєстрованого безробітного.
Щодо тверджень відповідача про пропуск строку позовної давності зазначає, що такі доводи є необґрунтованими. 
Вказує, що відповідно до ст.261 ЦК України, перебіг позовної давності починається з моменту, коли особа дізналася або могла дізнатися про порушення свого права.
Зазначає, що про порушення свого права позивач дізнався після складання Акта розслідування страхового випадку та обґрунтованості виплат матеріального забезпечення від 11.07.2022 №11/2022, яким встановлено факт ненадання ОСОБА_1 інформації про отримання допомоги по догляду за особою з інвалідністю.
Вказує, що наказом Харківського міського центру зайнятості від 18.07.2022 прийнято рішення про повернення коштів, виплачених як допомога по безробіттю, тому перебіг позовної давності розпочався саме з цієї дати.
Наголошує, що позов подано 09.12.2024, тобто в межах трирічного строку позовної давності, а твердження відповідача про початок його перебігу з моменту здійснення виплат є помилковим.
Крім того, зазначає, що відповідно до ч.4 ст.38 Закону України «Про загальнообов`язкове державне соціальне страхування на випадок безробіття», строк давності не застосовується у разі стягнення заборгованості перед Фондом.
Таким чином, вказує, що ОСОБА_1 неправомірно отримав допомогу по безробіттю у сумі 15 507,65 грн, оскільки статус зайнятої особи та статус безробітного є взаємовиключними відповідно до ст.4 та ст.43 Закону України «Про зайнятість населення».
Зазначає, що відповідно до ч.3 ст.36 Закону України «Про загальнообов`язкове державне соціальне страхування на випадок безробіття», відповідач зобов`язаний повернути кошти, отримані внаслідок невиконання обов`язку щодо повідомлення про обставини, які впливають на право отримання допомоги по безробіттю.

Разом з цим, від представника відповідача до суду надійшли заперечення, які він просить врахувати під час розгляду апеляційної скарги.
Вказує, що посилання позивача на ч.4 ст.38 Закону України «Про загальнообов`язкове державне соціальне страхування на випадок безробіття» щодо незастосування строку позовної давності є помилковим. Зазначає, що положення ч.4 ст.38 зазначеного Закону регулюють виключно питання стягнення штрафних санкцій, адміністративних штрафів та заборгованості страхувальників перед Фондом, тоді як предметом цього спору є повернення надміру виплаченої допомоги по безробіттю, що є цивільним грошовим зобов`язанням. 
Наголошує, що до таких правовідносин застосовується загальна позовна давність тривалістю три роки, передбачена ст.257 ЦК України, а положення про незастосування строку позовної давності не можуть тлумачитися розширено.
Щодо тверджень позивача про взаємовиключність статусу безробітного та зайнятої особи зазначає, що сам факт отримання допомоги по догляду за особою з інвалідністю не свідчить про набуття статусу зайнятої особи.
Вказує, що догляд за особою з інвалідністю здійснювався на непрофесійній основі, не був пов`язаний із виконанням трудових обов`язків, не створював трудових відносин та не є заробітною платою чи доходом від трудової діяльності.
Зазначає, що відповідач не укладав жодних трудових чи цивільно-правових договорів з органами соціального захисту населення, а тому не може вважатися зайнятою особою у розумінні Закону України «Про зайнятість населення».
Наголошує, що законодавством не встановлено прямої заборони на одночасне отримання допомоги по безробіттю та соціальної допомоги по догляду, а центр зайнятості самостійно надавав та неодноразово підтверджував відповідачу статус безробітного.
Щодо початку перебігу позовної давності зазначає, що позивач неправильно визначає момент, з якого почався її перебіг.
Вказує, що відповідно до ст.261 ЦК України, строк позовної давності обчислюється не лише з моменту фактичного отримання інформації про порушення права, а й з моменту, коли особа могла або повинна була про нього дізнатися.
Зазначає, що центр зайнятості мав можливість встановити факт отримання відповідачем допомоги по догляду під час реєстрації особи як безробітної, проведення перереєстрацій та за допомогою доступу до відповідних державних інформаційних ресурсів.
Наголошує, що проведення внутрішньої перевірки, складення акту розслідування чи прийняття відповідного наказу не змінюють момент початку перебігу позовної давності, оскільки такий строк пов`язаний із можливістю дізнатися про порушення права.
Вказує, що позивач не може посилатися на власне несвоєчасне виявлення обставин як на підставу для продовження строку позовної давності.
Щодо тверджень позивача про недобросовісність відповідача зазначає, що такі висновки є безпідставними.
Вказує, що відповідач не приховував факт здійснення догляду за особою з інвалідністю, не мав умислу на отримання неправомірних виплат та діяв добросовісно.
Зазначає, що соціальна допомога по догляду має виключно соціальний характер, не є доходом від трудової діяльності та не свідчить про зайнятість особи.
Наголошує, що обов`язок повідомляти центр зайнятості стосується обставин, які свідчать про працевлаштування, здійснення підприємницької діяльності чи отримання доходу від роботи, а не отримання соціальних виплат.
Вважає, що центр зайнятості мав можливість самостійно перевірити відповідну інформацію, а тому відсутні підстави для покладення відповідальності на відповідача.

За правилами ч.1 ст.369 ЦПК України, апеляційні скарги на рішення суду у справах з ціною позову менше тридцяти розмірів прожиткового мінімуму для працездатних осіб, крім тих, які не підлягають розгляду в порядку спрощеного позовного провадження, розглядаються судом апеляційної інстанції без повідомлення учасників справи.
Як вбачається зі змісту позовної заяви, предметом позову є вимоги про стягнення боргу в сумі меншій ніж тридцять розмірів прожиткового мінімуму. За таких обставин апеляційний розгляд справи здійснюється в порядку письмового провадження відповідно до приписів ч.13 ст.7 ЦПК України, якою передбачено, що розгляд справи здійснюється за наявними у справі матеріалами, якщо цим Кодексом не передбачено повідомлення учасників справи. У такому випадку судове засідання не проводиться.

Відповідно до ч.1 ст.367 ЦПК України, суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними в ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги.

Колегія суддів, відповідно до ст.367 ЦПК України, дослідивши матеріали справи, обговоривши доводи апеляційної скарги та відзиву, вважає, що апеляційну скаргу слід залишити без задоволення, а рішення суду – без змін.
Відповідно до ч.ч.1-5 ст.263 ЦПК України, судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим.

Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права.

Судове рішення має відповідати завданню цивільного судочинства, визначеному цим Кодексом.

При виборі і застосуванні норми права до спірних правовідносин суд враховує висновки щодо застосування відповідних норм права, викладені в постановах Верховного Суду.

Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.

Зазначеним вимогам рішення суду першої інстанції відповідає.

Задовольняючи позов, суд першої інстанції виходив із того, що відповідач під час перебування на обліку в центрі зайнятості належав до категорії зайнятого населення, оскільки одночасно отримував щомісячну грошову допомогу по догляду за особою з інвалідністю.
Суд зазначив, що, звертаючись до центру зайнятості із заявами про надання (поновлення) статусу безробітного, відповідач не повідомив про отримання зазначеної допомоги, хоча був ознайомлений із правами та обов`язками безробітного і відповідальністю за подання недостовірних відомостей. При цьому у відповідних заявах містилися відомості щодо отримання або неотримання такої допомоги, а її отримання виключало можливість набуття статусу безробітного.
Врахувавши, що період отримання відповідачем допомоги по догляду збігався з періодом його перебування на обліку як безробітного, суд дійшов висновку, що відповідач неправомірно набув статус безробітного та отримував допомогу по безробіттю.
Оскільки відповідач не повернув безпідставно отримані кошти, суд визнав позовні вимоги обґрунтованими та, керуючись ч.3 ст.36 Закону України «Про загальнообов`язкове державне соціальне страхування на випадок безробіття», стягнув на користь позивача 15 507,65 грн безпідставно отриманого матеріального забезпечення.

Колегія суддів погоджується з такими висновками суду першої інстанції. Висновки суду є законними та обґрунтованими, відповідають встановленим у справі обставинам, а доводи апеляційної скарги їх не спростовують.

Судом першої інстанції встановлено, що ОСОБА_1 неодноразово звертався до Харківського міського центру зайнятості із заявами про надання (поновлення) статусу безробітного та заявами про призначення (поновлення) виплати допомоги по безробіттю.
У вказаних заявах, які відповідач підписав особисто, останній зазначав: «Через відсутність роботи він ( ОСОБА_1 ) не має заробітку або інших передбачених законодавством доходів, у тому числі не забезпечує себе роботою самостійно. Пенсію на пільгових умовах та за вислугу років не отримує. Не зареєстрований як суб`єкт підприємницької діяльності. Не отримує відповідно до законодавства допомогу, компенсацію та/або надбавку по догляду за: дитиною з інвалідністю; особою з інвалідністю I групи; особою похилого віку, яка за висновком медичного закладу потребує стороннього догляду або досягла 80-річного віку; грошове забезпечення як батьки-вихователі дитячих будинків сімейного типу, прийомні батьки; грошову допомогу по догляду за особою з інвалідністю I чи II групи внаслідок психічного розладу, яка за висновком лікарської комісії медичного закладу потребує постійного стороннього догляду. Не є членом особистого селянського господарства, фермером або членом фермерського господарства, не навчається за денною (очною) формою навчання».
Згідно з поданими заявами про надання (поновлення) статусу безробітного йому надавався (поновлювався) статус безробітного, а відповідно до ст.22, ч.1 ст.23 Закону України «Про загальнообов`язкове державне соціальне страхування на випадок безробіття» (у редакціях, що діяли на момент прийняття рішень щодо особи) та Порядку надання допомоги по безробіттю, у тому числі одноразової її виплати для організації безробітними підприємницької діяльності, затвердженого наказом Міністерства соціальної політики України від 15.06.2015 №613, а також Порядку надання допомоги по безробіттю, у тому числі одноразової її виплати для організації безробітним підприємницької діяльності, затвердженого наказом Міністерства розвитку економіки, торгівлі та сільського господарства України від 06.04.2020 №624, які діяли на момент прийняття відповідних рішень, призначалася допомога по безробіттю в розмірі, встановленому законодавством.
06.07.2022 Харківським міським центром зайнятості отримано Довідку Управління соціального захисту населення адміністрації Індустріального району Харківської міської ради від 06.07.2022 №10-29/2122/4-02/22, у якій зазначено, що відповідач перебуває на обліку в Управлінні та відповідно до Порядку надання щомісячної грошової допомоги особі, яка проживає разом з особою з інвалідністю I чи II групи внаслідок психічного розладу, яка за висновком лікарської комісії медичного закладу потребує постійного стороннього догляду, на догляд за нею, затвердженого постановою Кабінету Міністрів України від 02.08.2000 №1192 (зі змінами), йому було призначено щомісячну допомогу по догляду за особою з інвалідністю II групи ОСОБА_2 за період з 01.01.2018 по 30.06.2022.
У зв`язку з цим Харківським міським центром зайнятості складено Акт розслідування страхових випадків та обґрунтованості виплат матеріального забезпечення від 11.07.2022 №11/2022.
Зі вказаного акта розслідування страхового випадку та обґрунтованості виплат матеріального забезпечення вбачається, що відповідач, всупереч вимогам п.2 ст.36 Закону України «Про загальнообов`язкове державне соціальне страхування на випадок безробіття», не повідомив Харківський міський центр зайнятості про отримання допомоги на догляд.
Отже, на момент звернення до Харківського міського центру зайнятості відповідач також перебував на обліку в Управлінні соціального захисту населення адміністрації Індустріального району Харківської міської ради як особа, яка одержувала допомогу на догляд за особою з інвалідністю II групи внаслідок психічного розладу.
При цьому у заявах про надання статусу безробітного від 14.09.2018, 31.05.2019, 29.11.2019, 08.01.2020, 04.03.2020, 21.10.2020, 19.02.2021 та 21.02.2022 відповідач щоразу зазначав, що не отримує грошової допомоги на догляд за особою з інвалідністю I чи II групи внаслідок психічного розладу, яка за висновком лікарської комісії медичного закладу потребує постійного стороннього догляду.
Кожного разу, підписуючи та подаючи заяву про надання статусу безробітного, відповідач ознайомлювався з правами та обов`язками зареєстрованого безробітного, а також з відповідальністю за подання недостовірних даних і документів, на підставі яких приймається рішення про надання статусу безробітного та призначення матеріального забезпечення. Крім того, щоразу відповідач був поінформований про обробку його персональних даних з метою здійснення верифікації та моніторингу достовірності інформації, поданої ним для нарахування та отримання матеріального забезпечення на випадок безробіття.
Фактично відповідачем було отримано допомогу по безробіттю за період з 21.09.2018 по 17.10.2018 у сумі 3 320 грн 03 коп., за період з 07.06.2019 по 11.06.2019 – у сумі 626 грн 19 коп., за період з 06.12.2019 по 17.12.2019 – у сумі 1 352 грн 16 коп., за період з 15.01.2020 по 19.01.2020 – у сумі 630 грн 84 коп., за період з 04.03.2020 по 15.03.2020 – у сумі 1 514 грн 02 коп., за період з 21.10.2020 по 01.11.2020 – у сумі 1 861 грн 78 коп., за період з 19.02.2021 по 03.03.2021 – у сумі 2 016 грн 92 коп. та за період з 21.02.2022 по 27.06.2022 – у сумі 4 185 грн 71 коп.
Позивачем видано Наказ №117 від 18.07.2022 про повернення коштів, виплачених ОСОБА_1 як допомога по безробіттю, у сумі 15 507,65 грн за вказані періоди перебування на обліку в Харківському міському центрі зайнятості у зв`язку з поданням відповідачем недостовірних відомостей (з вини особи).
20.07.2022 позивачем направлено Лист-претензію №ХМЦЗ-02-2464 з пропозицією в добровільному порядку сплатити суму боргу. На вказаний лист-претензію відповідач не відреагував та станом на час розгляду справи в суді вищевказане матеріальне забезпечення не повернув.

Безробітним, згідно з пунктом 2 частини першої статті 1 Закону України «Про зайнятість населення», є особа віком від 15 до 70 років, яка через відсутність роботи не має заробітку або інших передбачених законодавством доходів як джерела існування, готова та здатна приступити до роботи.
Відповідно до статті 4 Закону України «Про зайнятість населення», до зайнятого населення належать особи, які працюють за наймом на умовах трудового договору (контракту) або на інших умовах, передбачених законодавством, особи, які забезпечують себе роботою самостійно (у тому числі члени особистих селянських господарств), проходять військову чи альтернативну (невійськову) службу, на законних підставах працюють за кордоном та які мають доходи від такої зайнятості, а також особи, які навчаються за денною або дуальною формою здобуття освіти у закладах загальної середньої, професійної (професійно-технічної), фахової передвищої та вищої освіти й поєднують навчання з роботою.
До зайнятого населення також належать, зокрема: особа, яка проживає разом з особою з інвалідністю I чи II групи внаслідок психічного розладу, яка за висновком лікарської комісії медичного закладу потребує постійного стороннього догляду, та одержує грошову допомогу на догляд за нею відповідно до законодавства (абзац п`ятий частини першої статті 4 Закону України «Про зайнятість населення»).
Водночас право на отримання статусу зареєстрованого безробітного та одночасне отримання допомоги по безробіттю законодавець передбачив лише для осіб, зазначених в абзаці шостому частини першої статті 4 Закону України «Про зайнятість населення». Таким чином, особи, визначені в абзаці п`ятому цієї норми, до кола осіб, які мають таке право, не належать.

При цьому, відповідно до пункту 1 частини першої статті 43 Закону України «Про зайнятість населення» (у редакції, що діяла на момент прийняття рішень щодо особи), статусу безробітного може набути особа працездатного віку до призначення пенсії (зокрема на пільгових умовах або за вислугу років), яка через відсутність роботи не має заробітку або інших передбачених законодавством доходів, готова та здатна приступити до роботи.
Згідно з пунктом 1 частини першої статті 45 Закону України «Про зайнятість населення», реєстрація безробітного в територіальному органі центрального органу виконавчої влади, що реалізує державну політику у сфері зайнятості населення та трудової міграції, припиняється у разі зайнятості особи.
Відповідно до частини другої статті 36 Закону України «Про загальнообов`язкове державне соціальне страхування на випадок безробіття», застраховані особи, зареєстровані в установленому порядку як безробітні, зобов`язані своєчасно подавати відомості про обставини, що впливають на умови виплати їм забезпечення та надання соціальних послуг.
Сума виплаченого забезпечення та вартості наданих соціальних послуг застрахованій особі внаслідок умисного невиконання нею своїх обов`язків та зловживання ними стягується з цієї особи відповідно до законодавства України з моменту виникнення обставин, що впливають на умови виплати їй забезпечення та надання соціальних послуг (частина третя статті 36 Закону України «Про загальнообов`язкове державне соціальне страхування на випадок безробіття» – у редакції, що діяла на момент прийняття рішень щодо особи).
Отже, неповідомлення особою про обставину, яка не дає їй права на визнання її безробітною, свідчить про невиконання нею своїх обов`язків та, відповідно до частини третьої статті 36 Закону України «Про загальнообов`язкове державне соціальне страхування на випадок безробіття», є підставою для стягнення суми виплаченого забезпечення.
Згідно із частиною першою статті 34 Закону України «Про загальнообов`язкове державне соціальне страхування на випадок безробіття», Фонд має право: перевіряти достовірність відомостей, поданих роботодавцем для отримання коштів Фонду, дотримання порядку використання роботодавцем виділених йому коштів Фонду та зупиняти виплати з Фонду в разі відмови або перешкоджання з боку роботодавця у проведенні перевірки, виявлення фактів подання ним Фонду недостовірних відомостей або порушення порядку використання роботодавцем коштів Фонду; стягувати відповідно до закону кошти Фонду, виплачені особам, зареєстрованим як безробітні, у вигляді матеріального забезпечення на випадок безробіття та витрачені на надання соціальних послуг безробітним у разі встановлення факту їх отримання на підставі недостовірних відомостей, поданих особою.
Згідно з пунктом 1 частини першої статті 1215 ЦК України, не підлягають поверненню безпідставно набуті заробітна плата і платежі, що прирівнюються до неї, пенсії, допомоги, стипендії, відшкодування шкоди, завданої каліцтвом, іншим ушкодженням здоров`я або смертю, аліменти та інші грошові суми, надані фізичній особі як засіб до існування, якщо їх виплата проведена фізичною або юридичною особою добровільно, за відсутності рахункової помилки з її боку і недобросовісності з боку набувача.
Її тлумачення свідчить, що законодавцем передбачено два виключення із цього правила: по-перше, якщо виплата відповідних грошових сум є результатом рахункової помилки з боку особи, яка проводила таку виплату; по-друге, у разі недобросовісності з боку набувача виплати.
Вказаний правовий висновок викладений у постанові Верховного Суду України від 02 липня 2014 року №6-91цс14 та в постанові Верховного Суду у складі Об`єднаної палати Касаційного цивільного суду від 06 лютого 2019 року у справі №545/163/17 (провадження №61-33727сво18).
Враховуючи наведене, добросовісність безробітного полягає у своєчасному повідомленні Державної служби зайнятості України в особі відповідного районного центру про відсутність або втрату ним права на отримання допомоги по безробіттю.

Відповідно до частини першої статті 81 ЦПК України, кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, установлених цим Кодексом.
Доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи (частина перша статті 76 ЦПК України).
Згідно з частиною першою статті 80 ЦПК України, достатніми є докази, які у своїй сукупності дають змогу дійти висновку про наявність або відсутність обставин справи, що входять до предмета доказування.
Відповідно до статті 89 ЦПК України, суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів.
Жодні докази не мають для суду заздалегідь установленої сили. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності.

Матеріалами справи підтверджується, що на момент звернення до центру зайнятості та протягом усього періоду перебування на обліку як безробітний відповідач належав до категорії зайнятого населення.
Як вбачається з матеріалів справи, відповідач вісім разів – 14.09.2018, 31.05.2019, 29.11.2019, 08.01.2020, 04.03.2020, 21.10.2020, 19.02.2021 та 21.02.2022 звертався до Харківського міського центру зайнятості із заявами про надання (поновлення) статусу безробітного, однак не повідомив про отримання ним грошової допомоги по догляду за особою з інвалідністю I чи II групи внаслідок психічного розладу, яка за висновком лікарської комісії медичного закладу потребує постійного стороннього догляду. При цьому відповідач був ознайомлений під особистий підпис із правами та обов`язками безробітного, а також з відповідальністю за подання недостовірних відомостей і документів, на підставі яких приймаються рішення про надання статусу безробітного та призначення матеріального забезпечення.
Із заяв про надання (поновлення) статусу безробітного вбачається, що вони містять відомості щодо отримання або неотримання особою грошової допомоги по догляду за особою з інвалідністю I чи II групи внаслідок психічного розладу, яка за висновком лікарської комісії медичного закладу потребує постійного стороннього догляду. Отримання такої допомоги відповідно до вимог законодавства відносить особу до категорії зайнятого населення та виключає можливість набуття статусу безробітного і отримання допомоги по безробіттю.
Отже, під час кожного звернення до Харківського міського центру зайнятості – 14.09.2018, 31.05.2019, 29.11.2019, 08.01.2020, 04.03.2020, 21.10.2020, 19.02.2021 та 21.02.2022 відповідач був зобов`язаний повідомити про отримання ним грошової допомоги по догляду за особою з інвалідністю I чи II групи внаслідок психічного розладу, яка за висновком лікарської комісії медичного закладу потребує постійного стороннього догляду. Проте зазначену обставину він приховав та не повідомив про неї центр зайнятості під час подання заяв про надання (поновлення) статусу безробітного.
Матеріали справи свідчать, що період отримання відповідачем грошової допомоги по догляду за особою з інвалідністю I чи II групи внаслідок психічного розладу повністю збігався з періодами його перебування на обліку як безробітного в Харківському міському центрі зайнятості. У зв`язку з цим відповідач безпідставно набув статусу безробітного та отримав право на допомогу по безробіттю, яка була виплачена за період з 21.09.2018 по 17.10.2018 у сумі 3 320 грн 03 коп., за період з 07.06.2019 по 11.06.2019 – у сумі 626 грн 19 коп., за період з 06.12.2019 по 17.12.2019 – у сумі 1 352 грн 16 коп., за період з 15.01.2020 по 19.01.2020 – у сумі 630 грн 84 коп., за період з 04.03.2020 по 15.03.2020 – у сумі 1 514 грн 02 коп., за період з 21.10.2020 по 01.11.2020 – у сумі 1 861 грн 78 коп., за період з 19.02.2021 по 03.03.2021 – у сумі 2 016 грн 92 коп. та за період з 21.02.2022 по 27.06.2022 – у сумі 4 185 грн 71 коп.
Станом на час розгляду справи відповідач не повернув позивачу безпідставно отримане матеріальне забезпечення за загальнообов`язковим державним соціальним страхуванням на випадок безробіття.
Отже, матеріали справи не містять належних і допустимих доказів, які б підтверджували виконання відповідачем обов`язку, передбаченого частиною другою статті 36 Закону України «Про загальнообов`язкове державне соціальне страхування на випадок безробіття», щодо своєчасного повідомлення центру зайнятості про обставини, які впливали на умови виплати матеріального забезпечення та надання соціальних послуг, а саме про отримання ним у період з 01.01.2018 по 30.06.2022 допомоги по догляду за особою з інвалідністю.
За таких обставин неповідомлення відповідачем про обставини, які виключали можливість набуття ним статусу безробітного, свідчить про невиконання ним обов`язків, встановлених законом, а відповідно до частини третьої статті 36 Закону України «Про загальнообов`язкове державне соціальне страхування на випадок безробіття» є підставою для стягнення суми виплаченого матеріального забезпечення.
Доводи позивача щодо порушення відповідачем вимог статті 36 Закону України «Про загальнообов`язкове державне соціальне страхування на випадок безробіття» належними та допустимими доказами не спростовані, а будь-яких доказів, які б свідчили про належне виконання відповідачем покладених на нього законом обов`язків, матеріали справи не містять.

Встановивши наявність підстав для повернення відповідачем безпідставно отриманого матеріального забезпечення, колегія суддів переходить до перевірки доводів апеляційної скарги щодо застосування строку позовної давності.

Так, колегія суддів не може погодитися з доводами апеляційної скарги про помилкове незастосування судом строку позовної давності, про застосування якого було заявлено відповідачем у відзиві на позов.
Згідно зі ст.ст.256, 257 ЦК України, позовна давність – це строк, у межах якого особа може звернутися до суду з вимогою про захист свого цивільного права або інтересу. Загальна позовна давність встановлюється тривалістю три роки.
Відповідно до ст.253 ЦК України, перебіг строку починається з наступного дня після відповідної календарної дати або настання події, з якою пов`язано його початок.
За загальним правилом перебіг загальної і спеціальної позовної давності починається з дня, коли особа довідалася або могла довідатися про порушення свого права або про особу, яка його порушила (ч.1 ст.261 ЦК України).
Початок перебігу позовної давності збігається з моментом виникнення у заінтересованої особи права на позов, тобто можливості реалізувати своє право в примусовому порядку через суд.
Відповідно до ч.3 ст.267 ЦК України, позовна давність застосовується судом лише за заявою сторони у спорі, зробленою до ухвалення судом рішення.
Оскільки наданими позивачем доказами підтверджується, що Харківський обласний центр зайнятості виявив факт неподання відповідачем відомостей про отримання допомоги по догляду за особою з інвалідністю 11.07.2022, тобто в день складення Акта розслідування страхового випадку та обґрунтованості виплат матеріального забезпечення від 11.07.2022 №11/2022, а з позовом звернувся у грудні 2024 року, підстави для застосування до спірних правовідносин позовної давності відсутні.
При цьому право на звернення до суду у позивача виникло 11.07.2022, тоді як перебіг позовної давності відповідно до ст.253 ЦК України розпочався 12.07.2022. Разом із тим обчислення позовної давності у спірних правовідносинах здійснюється з урахуванням спеціального правового регулювання, яке в різні періоди передбачало продовження, а згодом – зупинення перебігу позовної давності.
Пунктом 19 розділу «Прикінцеві та перехідні положення» ЦК України було встановлено, що у період дії в Україні воєнного чи надзвичайного стану строки, визначені статтями 257-259, 362, 559, 681, 728, 786, 1293 цього Кодексу, продовжуються на строк його дії. У подальшому законодавець змінив редакцію пункту 19 розділу «Прикінцеві та перехідні положення» ЦК України, встановивши, що у період дії воєнного стану в Україні, введеного Указом Президента України «Про введення воєнного стану в Україні» від 24 лютого 2022 року №64/2022, затвердженим Законом України «Про затвердження Указу Президента України «Про введення воєнного стану в Україні» від 24 лютого 2022 року №2102-IX, перебіг позовної давності зупиняється на строк дії такого стану (у редакції Закону України №3450-IX від 08.11.2023).
Законом України №4434-IX від 14.05.2025, яким внесено зміни до Цивільного кодексу України, пункт 19 розділу «Прикінцеві та перехідні положення» ЦК України виключено, а перебіг строків позовної давності відновлено з 04.09.2025.
Таким чином, право на звернення до суду у позивача виникло 11.07.2022, а перебіг позовної давності розпочався 12.07.2022. Водночас її обчислення здійснюється з урахуванням спеціального правового регулювання, встановленого пунктом 19 розділу «Прикінцеві та перехідні положення» ЦК України, який у відповідні періоди передбачав спочатку продовження строків позовної давності, а після набрання чинності Законом України №3450-IX від 08.11.2023 – зупинення перебігу позовної давності на строк дії воєнного стану. За таких обставин станом на день звернення позивача до суду – 12.12.2024 строк позовної давності не сплив, а тому позов подано в межах установленого законом строку.

Враховуючи викладене, суд першої інстанції правильно встановив правову природу заявленого позову, належним чином визначив характер спірних правовідносин та норми матеріального права, які підлягали застосуванню, повно і всебічно дослідив наявні у справі докази та надав їм належну оцінку відповідно до вимог статей 12, 13, 81, 89 ЦПК України, правильно встановив обставини справи, у результаті чого ухвалив законне й обґрунтоване рішення, яке відповідає вимогам статей 263, 264 ЦПК України. Підстави для його скасування з мотивів, викладених в апеляційній скарзі, відсутні.

Враховуючи викладене, колегія суддів дійшла висновку, що суд першої інстанції ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права, а доводи апеляційної скарги цього висновку не спростовують. Тому відповідно до статті 375 ЦПК України апеляційну скаргу слід залишити без задоволення, а рішення суду першої інстанції – без змін.

Разом із цим, вирішуючи питання щодо судових витрат, колегія суддів зазначає, що в апеляційній скарзі представником відповідача заявлено клопотання про відстрочення сплати судового збору за подання апеляційної скарги на рішення суду першої інстанції. Клопотання мотивовано скрутним матеріальним становищем відповідача, відсутністю у нього постійного доходу, а також необхідністю здійснення витрат на догляд за матір`ю, яка є особою з інвалідністю. У зв`язку із зазначеними обставинами відповідач був позбавлений можливості сплатити судовий збір у встановленому законом розмірі. На підтвердження наведених обставин до апеляційної скарги долучено належні та допустимі докази, зокрема довідку про доходи відповідача, довідку про склад сім`ї та копію посвідчення особи з інвалідністю матері відповідача.

У постанові Пленуму Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ від 17 жовтня 2014 року №10 «Про застосування судами законодавства про судові витрати у цивільних справах» роз`яснено, що судові витрати – передбачені законом витрати (грошові кошти) сторін, інших осіб, які беруть участь у справі, понесені ними у зв`язку з її розглядом та вирішенням, а у випадках їх звільнення від сплати – це витрати держави, які вона несе у зв`язку з вирішенням конкретної справи.

Європейський суд з прав людини зауважив, що «сплата судових витрат не повинна перешкоджати доступу до суду, ускладнювати цей доступ таким чином і такою мірою, щоб завдати шкоди самій суті цього права, та має переслідувати законну мету» (рішення від 19 червня 2001 року у справі Kreuz v. Poland ).

У зв`язку із цим при здійсненні правосуддя у цивільних справах суди повинні вирішувати питання, пов`язані з судовими витратами (зокрема, щодо відстрочення та розстрочення судових витрат, зменшення їх розміру або звільнення від їх сплати), у чіткій відповідності до ЦПК України, Закону України «Про судовий збір», а також інших нормативно-правових актів України, забезпечуючи при цьому належний баланс між інтересами держави у стягненні судового збору за розгляд справ та інтересами позивача (заявника) щодо можливості звернення до суду.

Враховуючи викладене та на підставі ч.3 ст.136 ЦПК України, ч.2 ст.8 Закону України «Про судовий збір», суд вважає за необхідне звільнити ОСОБА_1 від сплати судового збору за подачу апеляційної скарги на рішення Індустріального районного суду м.Харкова від 02 вересня 2025 року.

Керуючись ст.ст.367, 368, п.1 ч.1 ст.374, ст.375, ст.ст.381-384, 389 ЦПК України, суд апеляційної інстанції
П О С Т А Н О В И В:
Апеляційну скаргу представника ОСОБА_1 – адвоката Голубкова Віктора Геннадійовича залишити без задоволення.
Рішення Індустріального районного суду м.Харкова від 02 вересня 2025 року залишити без змін.
Постанова суду апеляційної інстанції набирає законної сили з дня ухвалення і може бути оскаржена у касаційному порядку до Верховного Суду лише у випадках, передбачених п.2 ч.3 ст.389 ЦПК України.
Повний текст судового рішення складений 20 липня 2026 року.
Головуючий  В.Б. Яцина.
Судді        О.В. Маміна

Ю.М. Мальований.