№ 201/8917/26
 
провадження 2/201/5442/2026
 
РІШЕННЯ
 
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ
 
15 липня 2026 року   місто Дніпро

суддя Соборного районного суду міста Дніпра Антонюк О.А., розглянувши в порядку спрощеного позовного провадження без повідомлення сторін в приміщенні Соборного районного суду міста Дніпра у місті Дніпрі цивільну справу за позовом ОСОБА_1 до Товариства з обмеженою відповідальністю «Ашер 8» про стягнення заборгованості із суборендної плати, коштів і витрати, 

ВСТАНОВИВ:

ОСОБА_1 08 червня 2026 року звернувся до суду з позовом до відповідача ТОВ «Ашер 8» про стягнення заборгованості із суборендної плати, коштів і витрати, позовні вимоги не змінювалися, не доповнювалися і не уточнювалися. Позивач в своїх позовних вимогах посилається на те, що 16 лютого 2026 року між позивачем ОСОБА_1 та відповідачем ТОВ «Ашер 8» укладено Договір суборенди нежитлового приміщення від 16 лютого 2026 року. Предмет Договору: нежитлове приміщення № 181 поз. 1-13, площею 200 кв. м, літ. А-9, цокольний поверх, АДРЕСА_1 . Розмір суборендної плати - 40 000 грн/місяць авансом, не пізніше 10-го числа поточного місяця (п. 4.1-4.2 Договору). Строк: 16 лютого 2026 року - 16 лютого 2027 року. 16 лютого 2026 року між сторонами підписано Акт приймання-передачі приміщення (та зафіксовано показники лічильників: водопостачання - 875, електропостачання - 7408). З цього моменту у відповідача виник обов`язок сплачувати суборендну плату (п. 2.2 Договору).
Відповідач не здійснив жодного платежу за Договором - ні за лютий, ні за березень, ні за квітень 2026 року. 28 квітня 2026 р. о 19:42 позивач направив відповідачу на електронну адресу ІНФОРМАЦІЯ_2 Вимогу-претензію (вих. № 28/04-1) з вимогою погасити заборгованість у 5-денний строк та пропозицією розірвати Договір (відповідно до п. 7.3-7.4 Договору та ст. 651 ЦК України). 
30 квітня 2026 р. між сторонами підписано Угоду про розірвання Договору суборенди. Договір розірвано за взаємною згодою з 30 квітня 2026 року. (згідно ст. 651 ЦК України). Угода (п. 2.1-2.3) прямо передбачає, що її підписання не звільняє відповідача від обов`язку сплатити заборгованість та штрафні санкції. 5-денний строк для усунення порушення (п. 7.3 Договору) сплив 03 травня 2026 року. Жодного погашення боргу від відповідача не надійшло. Право на стягнення штрафу у позивача виникло 04 травня 2026 року.
Основна заборгованість (суборендна плата) є за період з 16 лютого 2026 року по 30 квітня 2026 року. 28 квітня 2026 р. о 19:42 позивач направив відповідачу Вимогу-претензію (вих. № 28/04-1) на електронну адресу ІНФОРМАЦІЯ_2 з доданим файлами у форматах .docx та .pdf.
30 квітня 2026 року між сторонами підписано Угоду про розірвання Договору. Питання розірвання врегульовано в позасудовому порядку. Обов`язковий претензійний порядок для стягнення грошового боргу між фізичною особою та юридичною особою за договором суборенди законом не встановлений, отже вжиті заходи є цілком достатніми.
Позивач зазначає, що незважаючи на статус ФОП, Договір суборенди укладений ним виключно в якості адвоката (не ФОП), а адвокатська діяльність відповідно до ст. 1, ст. 62 Закону України «Про адвокатуру та адвокатську діяльність» та правової позиції Вищої кваліфікаційної комісії адвокатури від 21 березня 2008 року не є підприємницькою та не є господарською у розумінні ст. 3 ГК України і ст. 4 ГПК України. 
Отже, на час подання позову відповідач розрахунок з позивачем не провів; утворилася заборгованість. Вказана затримка є незаконною і позивач звернувся до відповідача з питанням виплати втрати частини доходу у зв?язку з порушенням строків виплати, але отримав відмову, виник спір. Просив стягнути з ТОВ «Ашер 8» на його користь заборгованість із суборендної плати за Договором суборенди нежитлового приміщення від 16 лютого 2026 року за період з 16 лютого 2026 по 30 квітня 2026 року у розмірі 98 571 гривня 43 копійки, стягнути з відпповіідача ТОВ «Ашер 8» на користь ОСОБА_1 штраф відповідно до п. 7.3 Договору суборенди від 16 лютого 2026 року у розмірі 80 000 (вісімдесят тисяч) гривень 00 копійок, а також стягнути з відповідача на його користь судові витрати: судовий збір у розмірі 1 431 (одна тисяча чотириста тридцять одна) гривня 47 копійок та витрати на правничу допомогу у розмірі 25 000 (двадцять п`ять тисяч) гривень 00 копійок, задовольнивши позов в повному обсязі.
Представник відповідача ТОВ «Ашер 8» позов і викладені в ньому обставини не визнав, заперечували проти задоволення цього позову з урахуванням суми заборгованості: затримки в виплаті не було, домовленість з позивачем виконували, не заперечували проти розглянути справу за їх відсутності. Правом надання відзиву на позов скористалися. Отже, суд вважає можливим розгляд справи на підставі наявних матеріалів і доказів. Також суд звертає увагу на вимоги статті 121 ЦПК України про те, що справа має бути розглянута судом протягом розумного строку; не може бути залишене поза увагою положення статті 6 Конвенції, якими передбачено, що судові процедури при розгляді справи повинні бути справедливими, справа має бути розглянута в розумний строк, а також те, що в цивільному судочинстві діє принцип ефективності судового процесу, який направлений на недопущення затягування розгляду справи. 
З`ясувавши думку сторін, перевіривши матеріали справи, оцінивши надані, представлені та добуті докази, суд вважає позовні вимоги обґрунтованими та підлягаючими задоволенню.
Статтею 4 ЦПК України передбачено, що кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи законних інтересів.
Відповідно до ст. 13 ЦПК України, суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках. Збирання доказів у цивільних справах не є обов`язком суду, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Суд має право збирати докази, що стосуються предмета спору, з власної ініціативи лише у випадках, коли це необхідно для захисту малолітніх чи неповнолітніх осіб або осіб, які визнані судом недієздатними чи дієздатність яких обмежена, а також в інших випадках, передбачених цим Кодексом. Учасник справи розпоряджається своїми правами щодо предмета спору на власний розсуд. Таке право мають також особи, в інтересах яких заявлено вимоги, за винятком тих осіб, які не мають процесуальної дієздатності.
Згідно ст. 12 ЦПК України, кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Кожна сторона несе ризик настання наслідків, пов`язаних із вчиненням чи невчиненням нею процесуальних дій.
Згідно ст. 81 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. 
Відповідно до ст. 76 ЦПК України доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи. 
Згідно ст. 77 ЦПК України належними є докази, які містять інформацію щодо предмета доказування. Предметом доказування є обставини, що підтверджують заявлені вимоги чи заперечення або мають інше значення для розгляду справи і підлягають встановленню при ухваленні судового рішення. Сторони мають право обґрунтовувати належність конкретного доказу для підтвердження їхніх вимог або заперечень. Суд не бере до розгляду докази, що не стосуються предмета доказування.
Відповідно до ч. 2 ст. 124 Конституції України юрисдикція судів поширюється на всі правовідносини, що виникають у державі.
Зважаючи на ці обставини, суд керується ст. 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод (РИМ, 4.XI.1950), яка згідно з частиною першою статті 9 Конституції України є частиною національного законодавства України, та яка визначає, що кожен має право на справедливий і публічний розгляд його справи упродовж розумного строку незалежним і безстороннім судом, встановленим законом, який вирішить спір щодо його прав та обов`язків цивільного характеру або встановить обґрунтованість будь-якого висунутого проти нього кримінального обвинувачення.
Строки, встановлені Цивільним процесуальним кодексом України, є обов`язковими для судів та учасників судових процесів, оскільки визначають тривалість кожної стадії процесу або час, протягом якого має бути вчинено процесуальну дію (наприклад, строк оскарження судового рішення, строк подачі зауважень щодо журналу судового засідання). Зазначене є завданням цивільного судочинства та кримінального провадження (стаття 1 ЦПК, стаття 2 КПК). Розумним, зокрема, вважається строк, що є об`єктивно необхідним для виконання процесуальних дій, прийняття процесуальних рішень та розгляду і вирішення справи з метою забезпечення своєчасного (без невиправданих зволікань) судового захисту.
Європейський суд з прав людини, вирішуючи питання про дотримання права на справедливий суд, передбаченого пунктом 1 статті 6 Конвенції про захист прав і основних свобод людини 1950 року, ратифікованої Законом України від 17 липня 1997 року № 475/97-ВР, у контексті оцінки дій сторони в справі, спрямованих на захист свого права, або її бездіяльності, дійшов з урахуванням принципів, що випливають з прецедентної практики суду, висновків про те, що: одним із фундаментальних аспектів верховенства права є принцип юридичної визначеності; «право на суд» не є абсолютним, воно може бути піддане обмеженням, дозволеним за змістом, тому що право на доступ до суду за самою своєю природою потребує регулювання з боку держави; сторона в розумні інтервали часу має вживати заходів, щоб дізнатись про стан відомого їй судового провадження; право на вчинення процесуальних дій стороною або щодо певної сторони не є необмеженим, позаяк обмежується, зокрема, необхідністю дотримання прав іншої сторони в процесі та власне необхідністю забезпечити дотримання права на справедливий суд у розумінні п. 1 ст. 6 Конвенції (рішення від 19 червня 2001 року у справі «Креуз проти Польщі» (п.п. 52, 53, 57 та ін.); рішення від 03 квітня 2008 року у справі «Пономарьов проти України» (п.п. 40, 41, 42 та ін.). У рішенні Європейського Суду з прав людини від 03 квітня 2008 року у справі «Пономарьова проти України» зазначено, що сторони мають вживати заходів, щоб дізнатися про стан відомого їм судового провадження.
Розумність тривалості судового розгляду має визначатися з огляду на обставини справи та наступні критерії: складність справи, поведінка заявника та компетентних органів, а також важливість предмета позову для заявника у справі (рішення Європейського суду з прав людини у справі «Фрідлендер проти Франції»).
Таким чином, суд вважає за можливе розглянути цю справу в порядку спрощеного провадження в судовому засіданні без виклику сторін.
Судом з наданих позивачем документів та позиції сторін з`ясовано, що дійсно 16 лютого 2026 року між позивачем ОСОБА_1 (суборендодавець) та відповідачем ТОВ «Ашер 8» (суборендар, код ЄДРПОУ 39934908) укладено Договір суборенди нежитлового приміщення від 16 лютого 2026 року. Предмет Договору: нежитлове приміщення № 181 поз. 1-13, площею 200 кв. м, літ. А-9, цокольний поверх, АДРЕСА_1 . Розмір суборендної плати - 40 000 грн/місяць авансом, не пізніше 10-го числа поточного місяця (п. 4.1-4.2 Договору). Строк: 16 лютого 2026 року - 16 лютого 2027 року.
16 лютого 2026 року між сторонами підписано Акт приймання-передачі приміщення (та зафіксовано показники лічильників: водопостачання - 875, електропостачання - 7408). З цього моменту у відповідача виник обов`язок сплачувати суборендну плату (п. 2.2 Договору). 
Як стверджує позивач, відповідач не здійснив жодного платежу за Договором - ні за лютий, ні за березень, ні за квітень 2026 року. 28 квітня 2026 р. о 19:42 позивач направив відповідачу на електронну адресу ІНФОРМАЦІЯ_2 Вимогу-претензію (вих. № 28/04-1) з вимогою погасити заборгованість у 5-денний строк та пропозицією розірвати Договір (відповідно до п. 7.3-7.4 Договору та ст. 651 ЦК України). Факт направлення підтверджується скриншотом з поштового клієнта Gmail із зазначенням дати, часу, адресата та двох вкладень (файли .docx та .pdf).
30 квітня 2026 р. між сторонами підписано Угоду про розірвання Договору суборенди. Договір розірвано за взаємною згодою з 30 квітня 2026 року. (згідно ст. 651 ЦК України). Угода (п. 2.1-2.3) прямо передбачає, що її підписання не звільняє відповідача від обов`язку сплатити заборгованість та штрафні санкції. 5-денний строк для усунення порушення (п. 7.3 Договору) сплив 03 травня 2026 року. Жодного погашення боргу від відповідача не надійшло. Право на стягнення штрафу у позивача виникло 04 травня 2026 року.
Правове обгрунтування позову позивача наступне: ст. 526 ЦК України - зобов`язання виконуються належним чином у встановлені строки. Ст. 762 ЦК України - наймач зобов`язаний своєчасно вносити плату; суборенда є різновидом найму (ст. 774 ЦК України). П. 7.3 Договору - штраф (2 місячних орендних плати) за прострочення понад 5 календарних днів без усунення після вимоги. Ст. 653 ЦК України; п. 7.5 Договору - розірвання не звільняє від відповідальності за порушення під час дії договору. Ч. 1 ст. 30 ЦПК України (виключна підсудність) - позиція ВП ВС (2021 р.) - спір про стягнення орендної плати за нерухомість - Соборний районний суд міста Дніпра.
Основна заборгованість (суборендна плата) є за період з 16 лютого 2026 року по 30 квітня 2026 року. Розрахунок за лютий: 40 000 х 13 / 28 = 18 571.43 грн (п. 4.3 Договору - пропорційно дням фактичного користування). Штраф за п. 7.3 Договору, прострочення понад 5 календарних днів; вимога отримана 28 квітня 2026 року; порушення не усунуто до 03 травня 2026 року: 2 (березень, квітень) х 40 000 грн. = 80 000.00 (вісімдесят тисяч) гривень 00 копійок.
28 квітня 2026 р. о 19:42 позивач направив відповідачу Вимогу-претензію (вих. № 28/04-1) на електронну адресу ІНФОРМАЦІЯ_2 з доданим файлами у форматах .docx та .pdf. Факт направлення підтверджується скриншотом з Gmail (email: ІНФОРМАЦІЯ_1 > ІНФОРМАЦІЯ_2 ).
30 квітня 2026р. між сторонами підписано Угоду про розірвання Договору. Питання розірвання врегульовано в позасудовому порядку. Обов`язковий претензійний порядок для стягнення грошового боргу між фізичною особою та юридичною особою за договором суборенди законом не встановлений, отже вжиті заходи є цілком достатніми.
Позивач просив розглянути справу в порядку спрощеного провадження: відповідно до п. 1 ч. 1 ст. 19 ЦПК України малозначними є справи, у яких ціна позову не перевищує ста розмірів прожиткового мінімуму для працездатних осіб, встановленого на 1 січня календарного року подання позовної заяви. Згідно зі ст. 7 Закону України «Про Державний бюджет України на 2026 рік» від 03 грудня 2025 року № 4695 прожитковий мінімум для працездатних осіб на 01 січня 2026 року становить 3 328 грн; 100 розмірів = 332 800.00 грн. Ціна позову у цій справі складає 178 571.43 грн, що менше порогу малозначності (178 571.43 
Позивач зазначає, що незважаючи на статус ФОП, Договір суборенди укладений ним виключно в якості адвоката (не ФОП), а адвокатська діяльність відповідно до ст. 1, ст. 62 Закону України «Про адвокатуру та адвокатську діяльність» та правової позиції Вищої кваліфікаційної комісії адвокатури від 21 березня 2008 року не є підприємницькою та не є господарською у розумінні ст. 3 ГК України і ст. 4 ГПК України. 
Отже, на час подання позову відповідач розрахунок з позивачем не провів; утворилася заборгованість. Вказана затримка є незаконною і позивач звернувся до відповідача з питанням виплати втрати частини доходу у зв?язку з порушенням строків виплати, але отримав відмову, виник спір. 
В добровільному порядку вирішити спір не вдалося, на звернення до відповідача позивач отримав відмову, звернення до інших органів ні до чого не призвели і він вимушений був звертатися з позовом до суду.
Суд вважає позовні вимоги підлягаючими задоволенню, виходячи з наступного.
Стаття 15 ЦК України передбачає право на захист цивільних прав та інтересів: «1. Кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання…».
Стаття 16 ЦК України передбачає, що кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу.
Судом з`ясовано, що дійсно 16 лютого 2026 року між позивачем ОСОБА_1 (суборендодавець) та відповідачем ТОВ «Ашер 8» (суборендар, код ЄДРПОУ 39934908) укладено Договір суборенди нежитлового приміщення від 16 лютого 2026 року.
Предмет Договору: нежитлове приміщення № 181 поз. 1-13, площею 200 кв. м, літ. А-9, цокольний поверх, АДРЕСА_1 . Розмір суборендної плати - 40 000 грн/місяць авансом, не пізніше 10-го числа поточного місяця (п. 4.1-4.2 Договору). Строк: 16 лютого 2026 року - 16 лютого 2027 року.
16 лютого 2026 року між сторонами підписано Акт приймання-передачі приміщення (та зафіксовано показники лічильників: водопостачання - 875, електропостачання - 7408). З цього моменту у відповідача виник обов`язок сплачувати суборендну плату (п. 2.2 Договору).
Відповідач не здійснив жодного платежу за Договором - ні за лютий, ні за березень, ні за квітень 2026 року. 28 квітня 2026 р. о 19:42 позивач направив відповідачу на електронну адресу ІНФОРМАЦІЯ_2 Вимогу-претензію (вих. № 28/04-1) з вимогою погасити заборгованість у 5-денний строк та пропозицією розірвати Договір (відповідно до п. 7.3-7.4 Договору та ст. 651 ЦК України). Факт направлення підтверджується скриншотом з поштового клієнта Gmail із зазначенням дати, часу, адресата та двох вкладень (файли .docx та .pdf).
30 квітня 2026 р. між сторонами підписано Угоду про розірвання Договору суборенди. Договір розірвано за взаємною згодою з 30 квітня 2026 року. (згідно ст. 651 ЦК України). Угода (п. 2.1-2.3) прямо передбачає, що її підписання не звільняє відповідача від обов`язку сплатити заборгованість та штрафні санкції. 5-денний строк для усунення порушення (п. 7.3 Договору) сплив 03 травня 2026 року. Жодного погашення боргу від відповідача не надійшло. Право на стягнення штрафу у позивача виникло 04 травня 2026 року.
Відповідно до ст. 526 ЦК України - зобов`язання виконуються належним чином у встановлені строки. Ст. 762 ЦК України - наймач зобов`язаний своєчасно вносити плату; суборенда є різновидом найму (ст. 774 ЦК України). П. 7.3 Договору - штраф (2 місячних орендних плати) за прострочення понад 5 календарних днів без усунення після вимоги. Ст. 653 ЦК України; п. 7.5 Договору - розірвання не звільняє від відповідальності за порушення під час дії договору. Ч. 1 ст. 30 ЦПК України (виключна підсудність) - позиція ВП ВС (2021 р.) - спір про стягнення орендної плати за нерухомість - Соборний районний суд міста Дніпра.
Основна заборгованість (суборендна плата) є за період з 16 лютого 2026 року по 30 квітня 2026 року. Розрахунок за лютий: 40 000 х 13 / 28 = 18 571.43 грн (п. 4.3 Договору - пропорційно дням фактичного користування). Штраф за п. 7.3 Договору, прострочення понад 5 календарних днів; вимога отримана 28 квітня 2026 року; порушення не усунуто до 03 травня 2026 року: 2 (березень, квітень) х 40 000 грн. = 80 000.00 (вісімдесят тисяч) гривень 00 копійок.
28 квітня 2026 р. о 19:42 позивач направив відповідачу Вимогу-претензію (вих. № 28/04-1) на електронну адресу ІНФОРМАЦІЯ_2 з доданим файлами у форматах .docx та .pdf. Факт направлення підтверджується скриншотом з Gmail (email: ІНФОРМАЦІЯ_1 > ІНФОРМАЦІЯ_2 ).
30 квітня 2026 року між сторонами підписано Угоду про розірвання Договору. Питання розірвання врегульовано в позасудовому порядку. Обов`язковий претензійний порядок для стягнення грошового боргу між фізичною особою та юридичною особою за договором суборенди законом не встановлений, отже вжиті заходи є цілком достатніми.
Незважаючи на статус ФОП, Договір суборенди укладений позивачем виключно в якості адвоката (не ФОП), а адвокатська діяльність відповідно до ст. 1, ст. 62 Закону України «Про адвокатуру та адвокатську діяльність» та правової позиції Вищої кваліфікаційної комісії адвокатури від 21 березня 2008 року не є підприємницькою та не є господарською у розумінні ст. 3 ГК України і ст. 4 ГПК України. 
Таким чином, на час подання позову відповідач розрахунок з позивачем не провів; утворилася заборгованість. Вказана затримка є незаконною і позивач звернувся до відповідача з питанням виплати втрати частини доходу у зв?язку з порушенням строків виплати, але отримав відмову, виник спір. Просив стягнути з ТОВ «Ашер 8» на його користь заборгованість із суборендної плати за Договором суборенди нежитлового приміщення від 16 лютого 2026 року за період з 16 лютого 2026 по 30 квітня 2026 року, штраф та витрати
Згідно ст. 12, 13 ЦПК України суд розглядає цивільні справи не інакше як за зверненням фізичних чи юридичних осіб, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених ними вимог і на підставі доказів сторін та інших осіб, які беруть участь у справі. 
У відповідності до приписів ст. 6 Конвенції кожен має право на справедливий і публічний розгляд його справи упродовж розумного строку незалежним і безстороннім судом, встановленим законом, який вирішить спір щодо його прав та обов`язків цивільного характеру. Відповідно до ст. 13 Конвенції кожен, чиї права та свободи, визнані в цій Конвенції, було порушено, має право на ефективний засіб юридичного захисту в національному органі, навіть якщо таке порушення було вчинене особами, які здійснювали свої офіційні повноваження.
При цьому, Європейський суд з прав людини у своєму рішенні від 29 червня 2006 у справі «Пантелеєнко проти України» зазначив, що засіб юридичного захисту має бути ефективним, як на практиці, так і за законом.
У рішенні від 31 липня 2003 року у справі «Дорани проти Ірландії» Європейський суд з прав людини вказав нате, що поняття "ефективний засіб" передбачає запобігання порушенню або припиненню порушення, а так само встановлення механізму відновлення, поновлення порушеного права. Ефективний засіб - це запобігання тому, щоб відбулося виконання заходів, які суперечать Конвенції, або настала подія, наслідки якої будуть незворотними.
При вирішенні справи «Каіч та інші проти Хорватії» (рішення від 17 липня 2008 року) Європейський Суд з прав людини вказав, що для Конвенції було б неприйнятно, якби стаття 13 декларувала право на ефективний засіб захисту, але без його практичного застосування.
Таким чином, обов`язковим є практичне застосування ефективного механізму захисту. Протилежний підхід суперечитиме принципу верховенства права. Отже, Держава Україна несе обов`язок перед зацікавленими особами забезпечити ефективний засіб захисту порушених прав, зокрема - через належний спосіб захисту та відновлення порушеного права. Причому обраний спосіб захисту порушеного права має бути ефективним та забезпечити реальне відновлення порушеного права.
На це вказується, зокрема, і в пункті 4 мотивувальної частини рішення Конституційного Суду України від 02 листопада 2004 року № 15-рп/2004 у справі №1-33/2004, де зазначено, що верховенство права вимагає від держави його втілення у правотворчу та правозастосовну діяльність, яка здійснюється, зокрема і судом як основним засобом захисту прав, свобод та інтересів у державі.
Крім того, Конституційний Суд України у п. 9 мотивувальної частини рішення від 30 січня 2003 року №3- рп/2003 у справі № 1-12/2003 наголошує на тому, що правосуддя за своєю суттю визнається таким лише за умови, що воно відповідає вимогам справедливості і забезпечує ефективне поновлення в правах.
Згідно до ст. 19 Конституції України ніхто не може бути примушений робити те, що не передбачено законом.
Згідно ст. 82 ЦПК України обставини, визнані сторонами та іншими особами, які беруть участь у справі, не підлягають доказуванню. Обставини, визнані судом загальновідомими, не потребують доказування.
Відповідно до ст. 2 ЦПК України завданням цивільного судочинства є справедливий, неупереджений та своєчасний розгляд і вирішення цивільних справ з метою ефективного захисту порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб, інтересів держави. За приписами ст. 10 ЦПК України суд при розгляді справи керується принципом верховенства права. Суд розглядає справи відповідно до Конституції України, законів України, міжнародних договорів, згода на обов`язковість яких надана Верховною Радою України. Суд застосовує інші правові акти, прийняті відповідним органом на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що встановлені Конституцією та законами України. Суд застосовує при розгляді справ Конвенцію про захист прав людини і основоположних свобод 1950 року і протоколи до неї, згоду на обов`язковість яких надано Верховною Радою України, та практику Європейського суду з прав людини як джерело права.
Відповідно до ч. 3, 6 ст. 13 ЦК України «Межі здійснення цивільних прав»: не допускаються дії особи, що вчиняються з наміром завдати шкоди іншій особі, а також зловживання правом в інших формах. У разі недодержання особою при здійсненні своїх прав вимог, які встановлені частинами другою - п`ятою цієї статті, суд може зобов`язати її припинити зловживання своїми правами, а також застосувати інші наслідки, встановлені законом. 
Відповідно до рішення «Проніна проти України» № 63566/00, §23, ЄСПЛ, від 18 липня 2006 року, п. 1 статті 6 Конвенції (995_004) зобов`язує суди давати обґрунтування своїх рішень, але це не може сприйматись як вимога надавати детальну відповідь на кожен аргумент.
Європейський суд з прав людини вказав, що згідно з його усталеною практикою, яка відображає принцип, пов`язаний з належним здійсненням правосуддя, у рішеннях судів та інших органів з вирішення спорів мають бути належним чином зазначені підстави, на яких вони ґрунтуються. Хоча пунктом 1 статті 6 Конвенції зобов`язує суди обґрунтовувати свої рішення, його не можна тлумачити як такий, що вимагає детальної відповіді на кожен аргумент. Міра, до якої суд має виконати обов`язок щодо обґрунтування рішення, може бути різною в залежності від характеру рішення (SERYAVIN AND OTHERS v. UKRAINE (Серявін та інші проти України), № 4909/04, §58, ЄСПЛ, від 10 лютого 2010 року).
Вирішення даної цивільної справи та прийняття відповідного обґрунтованого по ній рішення неможливе без встановлення фактичних обставин, вибору норми права та висновку про права та обов`язки сторін. Всі ці складові могли бути з`ясовані лише в ході доказової діяльності, метою якої є, відповідно до ЦПК, всебічне і повне з`ясування всіх обставин справи, встановлення дійсних прав та обов`язків учасників спірних правовідносин.
Подавши свої докази, сторони реалізували своє право на доказування і одночасно виконали обов`язок із доказування, оскільки ст. 81 ЦПК закріплює правило, за яким кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень. Обов`язок із доказування покладається також на осіб, яким надано право захищати права, свободи та інтереси інших осіб, або державні чи суспільні інтереси (ст. 43, 49 ЦПК України). Тобто, процесуальними нормами встановлено як право на участь у доказуванні (ст. 43 ЦПК України), так і обов`язок із доказування обставини при невизнані них сторонами та іншими особами, які беруть участь у справі. Крім того, суд безпосередньо не повинен брати участі у зборі доказового матеріалу. 
Відповідно до ст. 89 ЦПК України суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємозв`язок доказів у їх сукупності.
Всебічне дослідження усіх обставин справи та письмових доказів, з урахуванням допустимості доказів та узгодженістю і несуперечністю між собою дають об`єктивні підстави вважати, що позов підлягає задоволенню.
Тобто, відповідач повинен довести, що його дiями не було порушено його права або права позивача. Однак, доказiв цього відповідачем до суду не надано. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях. Позивач заперечує будь-якi домовленості i зобов`язання стосовно відповідача (крім договірних, передбачених законом, зазначених в позові) відносно доходу, предмета спору, а відповідач не довів незаконність дій позивача. Твердження відповідача про наявнiсть будь-яких iнших зобов`язань стосовно позовних вимог - є припущенням.
Не може суд прийняти до уваги не погодження відповідача з частиною вимог позову, оскільки вона спростовується вищенаведеним і нічим об`єктивно не підтверджена. Позовні вимоги не уточнювалися, зустрічні вимоги не заявлено. 
Відповідно до ст. 141 ЦПК України судові витрати у справі покладаються на сторону, проти якої постановлене рішення. 
Враховуючи результат вирішення даної справи судові витрати повинні бути віднесені за рахунок відповідача, оскільки позивач при подачі позову сплатив судовий збір, не звільнений за законом.
Частиною 5 ст. 124 Конституції України встановлено, що судові рішення ухвалюються судами іменем України і є обов`язковими до виконання на всій території України. 
При таких обставинах суд вважає можливим стягнути з ТОВ «Ашер 8» на користь    ОСОБА_1  заборгованість із суборендної плати за Договором суборенди нежитлового приміщення від 16 лютого 2026 року за період 16 лютого 2026 року - 30 квітня 2026 року у розмірі 98 571 гривня 43 копійки, стягнути з відповідача ТОВ «Ашер 8» на користь ОСОБА_1 штраф відповідно до п. 7.3 Договору суборенди від 16 лютого 2026 року у розмірі 80 000 гривень 00 копійок, а також стягнути з відповідача на користь позивача судові витрати: судовий збір у розмірі 1 431 гривня 47 копійок та частково (справа не великої складності, не великий об?єм матеріалів для вивчення і підготовки позиції, розглядається в спрощеному порядку без виклику сторін) витрати на правничу допомогу у розмірі 5 000 гривень 00 копійок, в задоволенні решти вимог позову - відмовити. 
Таким чином обставини позовних вимог, стосовно яких у позивача є спір, знайшли своє підтвердження в ході судового засідання і вони підлягають задоволенню в повному (по предмету спору) обсязі.
На підставі викладеного, керуючись ст. 3, 19, 43, 55, 124, 129 Конституції України, ст. 15, 16, 526, 629, 651, 653, 762, 774 ЦК України, ст. 4, 5, 18, 19, 30, 43, 49, 76-81, 84, 89, 137, 141, 258, 259, 263-265, 268, 274 ЦПК України, суд 

ВИРІШИВ:

Стягнути з Товариства з обмеженою відповідальністю «Ашер 8», код за ЄДРПОУ 39934908, 49000, м. Дніпро, вул. Січеславська Набережна, буд. 39А, на користь ОСОБА_1 , РНОКПП НОМЕР_1 , заборгованість із суборендної плати за Договором суборенди нежитлового приміщення від 16 лютого 2026 року за період з 16 лютого 2026 року по 30 квітня 2026 року у розмірі 98 571 (дев`яносто вісім тисяч п`ятсот сімдесят одна) гривня 43 копійки.
Стягнути з Товариства з обмеженою відповідальністю «Ашер 8» на користь ОСОБА_1 штраф відповідно до п. 7.3 Договору суборенди від 16 лютого 2026 року у розмірі 80 000 (вісімдесят тисяч) гривень 00 копійок.
Стягнути з Товариства з обмеженою відповідальністю «Ашер 8» на користь ОСОБА_1 судові витрати: судовий збір у розмірі 1 431 (одна тисяча чотириста тридцять одна) гривня 47 копійок та витрати на правничу допомогу у розмірі 05 000 (п`ять тисяч) гривень 00 копійок.
В задоволенні решти вимог відмовити.
Рішення суду набирає законної сили в порядку, передбаченому ст. 273 ЦПК України.
Рішення може бути оскаржено в Дніпровський апеляційний суд протягом 30 днів з дня проголошення рішення в порядку, передбаченому ч. 1 ст. 354 ЦПК України з урахуванням положень п. 3 Розділу XII ПРИКІНЦЕВИХ ПОЛОЖЕНЬ ЦПК України.
Особи, які брали участь у справі, але не були присутні у судовому засіданні під час проголошення судового рішення, можуть подати апеляційну скаргу протягом тридцяти днів з дня отримання копії цього рішення в порядку, передбаченому ч. 1 ст. 354 ЦПК України з урахуванням положень п. 3 Розділу XII ПРИКІНЦЕВИХ ПОЛОЖЕНЬ ЦПК України.

Суддя -