КИЇВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД

Справа № 369/7406/24 Головуючий в І інстанції - ОСОБА_1 
Провадження №11-кп/824/4901/2026 Суддя - доповідач - ОСОБА_2 
Ухвала
Іменем України

13 липня 2026 року колегія суддів судової палати з розгляду кримінальних справ Київського апеляційного суду у складі:

головуючого судді ОСОБА_2 ,
суддів ОСОБА_3 , ОСОБА_4 ,
при секретарі судового засідання ОСОБА_5 , 

розглянувши у відкритому судовому засіданні в залі суду в м. Києві апеляційну скаргу захисника ОСОБА_6 в інтересах обвинуваченого ОСОБА_7 на ухвалу Києво-Святошинського районного суду Київської області від 26 травня 2026 року,- 

за участю:
прокурора (в режимі ВКЗ) ОСОБА_8 ,
захисника ОСОБА_6 ,
обвинуваченого (в режимі ВКЗ) ОСОБА_7 ,

в с т а н о в и л а:

Ухвалою Києво-Святошинського районного суду Київської області від 26 травня 2026 року клопотання прокурора задоволено частково, продовжено ОСОБА_7 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , запобіжний захід у вигляді тримання під вартою в Державній установі «Київський слідчий ізолятор» строком на 60 днів, починаючи з 26 травня 2026 року до 24 липня 2026 року включно. На підставі п. 1 ч. 4 ст. 183 КПК України одночасно визначено ОСОБА_7 , заставу у розмірі 250 (двісті п`ятдесят) розмірів прожиткового мінімуму для працездатних осіб, що становить 832 000 (вісімсот тридцять дві тисячі) грн., у разі винесення якої покладено обов`язки, передбачені ч. 5 ст. 194 КПК України. 
При вирішенні питання про продовження строку тримання під вартою ОСОБА_7 , суд першої інстанції врахував, що останній обвинувачується у вчиненні кримінальних правопорушень, які є тяжким (ч. 3 ст. 146 КК України) та особливо тяжкими (ч. 4 ст. 189, ч. 4 ст. 187 КК України) злочинами, як є насильницькими, носять корисливий характер та мають підвищений ступінь небезпеки, неодружений, на утриманні осіб не має, має постійне місце реєстрації та проживання, має батьків, сестру та бабусю, що свідчить про наявність міцних соціальних зв`язків у останнього, є військовослужбовцем «солдат резерву», та дійшов висновку, що ОСОБА_7 , може вчиняти, в подальшому, дії з метою переховування, а співставлення можливих негативних для обвинуваченого наслідків переховування у вигляді його можливого ув`язнення у невизначеному майбутньому із засудженням до покарання у виді позбавлення волі у найближчій перспективі доводять, що цей ризик є достатньо високим. Також, суд погодився із доводами прокурора щодо наявності ризику незаконного впливу на свідків та потерпілих, хоча останній є мінімальним.
Також для гарантування належної процесуальної поведінки обвинуваченого ОСОБА_7 , з урахуванням його особи, матеріального стану та інших обставин кримінального провадження, враховуючи положення ч. 4 ст. 183 КПК України, у співставленні з існуючими ризиками, суд вважав за необхідне визначити заставу у розмірі 250 розмірів прожиткового мінімуму для працездатних осіб.

Не погоджуючись з рішенням суду, захисник ОСОБА_6 в інтересах ОСОБА_7 подала апеляційну скаргу, в якій просить скасувати ухвалу Києво-Святошинського районного суду Київської області від 26 травня 2026 року, та постановити нову ухвалу, якою застосувати до ОСОБА_7 запобіжний захід, не пов`язаний з триманням під вартою. 
Обґрунтовуючи вимоги апеляційної скарги, захисник вказує, що суд в ухвалі зазначив про наявність ризиків переховування від суду та впливу на свідків, потерпілих, однак в обґрунтування наявності даних ризиків було покладено тільки тяжкість майбутнього покарання, що йде в розріз з позицією ЄСПЛ. Крім того, як зазначає апелянт, сам суд в оскаржуваній ухвали зазначив, що ризик впливу на свідків та потерпілих є мінімальним. Апелянт також вказує, що судом не надано належної оцінки тому факту, що при запобіжному заході у вигляді цілодобового домашнього арешту можливість впливати на свідків у обвинувачених також буде відсутня. 
Крім того, апелянт вказує, про відсутність в ухвалі суду будь-яких обґрунтувань наявності ризику переховування від суду, а містяться лише припущення, непідкріплені доказами про ймовірність можливості переховування від суду, а також не наведено жодного аргументу щодо неможливості застосування до ОСОБА_7 запобіжного заходу, не пов`язаного з триманням під вартою, що є порушенням норм КПК України, а саме ч. 1 ст. 196. 
Також апелянт звертає увагу, що запобіжний захід у вигляді тримання під вартою застосовано до ОСОБА_7 з 18.03.2024, тобто вже більш ніж два роки.
Поміж іншого захисник вказує, що визначенні ОСОБА_7 розміру застави, не враховано майновий та сімейний стан обвинуваченого та чи посильний цей розмір застави для сплати. Апелянт зазначає, що визначений судом розмір застави є непомірним для обвинуваченого і тому останній не може ним скористатися. Фактично при такому великому розмірі застави втрачається наявність альтернативності. 

Заслухавши доповідь судді, пояснення обвинуваченого та його захисника, які просили задовольнити апеляційну скаргу з підстав наведених у ній, думку прокурора, яка просила відмовити в задоволенні апеляційної скарги, посилаючись на законність та обґрунтованість ухвали суду, вивчивши надані судом першої інстанції матеріали провадження, проаналізувавши доводи апеляційної скарги, колегія суддів вважає, що апеляційна скарга не підлягає задоволенню з таких підстав.
Згідно із ст. 331 КПК України під час судового розгляду суд за клопотанням сторони обвинувачення або захисту має право своєю ухвалою змінити, скасувати, обрати або продовжити запобіжний захід щодо обвинуваченого.
Вирішення питання судом щодо запобіжного заходу відбувається в порядку, передбаченому главою 18 цього Кодексу.
Як вбачається з наданих до апеляційного суду матеріалів, в провадженні Києво-Святошинського районного суду Київської області перебуває кримінальне провадження за № 12024111050000401 від 01 лютого 2024 року за обвинуваченням ОСОБА_7 , у вчиненні кримінальних правопорушень, передбачених ч. 4 ст. 189, ч. 3 ст. 146, ч. 4 ст. 187 КК України, ОСОБА_9 , у вчиненні кримінальних правопорушень, передбачених ч. 4 ст. 189, ч. 3 ст. 146, ч. 4 ст. 187 КК України, ОСОБА_10 , у вчиненні кримінальних правопорушень, передбачених ч. 4 ст. 189, ч. 3 ст. 146, ч. 4 ст. 187 КК України, ОСОБА_11 , у вчиненні кримінальних правопорушень, передбачених ч. 4 ст. 189, ч. 3 ст. 146, ч. 4 ст. 187, ч. 1 ст. 127 КК України.
Прокурором заявлено клопотання про продовження щодо обвинуваченого ОСОБА_7 запобіжного заходу у виді тримання під вартою на 60 днів без альтернативи внесення застави.
Розглядаючи питання про застосування запобіжного заходу у виді тримання під вартою, так само як і про його продовження, суд першої інстанції, для прийняття законного й обґрунтованого рішення, відповідно до ст.ст. 178, 199 КПК України та практики ЄСПЛ, повинен врахувати тяжкість кримінального правопорушення, у вчиненні якого обвинувачується особа та особисті обставини життя особи, які можуть свідчити на користь збільшення (зменшення) ризику переховування від правосуддя чи інших способів неналежної процесуальної поведінки. При цьому, наявність підстав для тримання особи під вартою має оцінюватись в кожному кримінальному провадженні з урахуванням його конкретних обставин. Тримання особи під вартою завжди може бути виправдано за наявності ознак того, що цього вимагають справжні інтереси суспільства, які, незважаючи на існування презумпції невинуватості, переважають інтереси забезпечення поваги до особистої свободи.
Відповідно до вимог ст. 177 КПК України, підставою для застосування запобіжного заходу є наявність обґрунтованої підозри у вчиненні особою кримінального правопорушення, а також наявність ризиків, які дають достатні підстави слідчому судді, суду вважати, що підозрюваний, обвинувачений може здійснити дії, передбачені частиною першою цієї статті.
Крім того, при вирішенні питання про обрання, продовження запобіжного заходу у виді тримання під вартою, суд повинен врахувати обставини, передбачені ст. 178 КПК України, зокрема, тяжкість кримінального правопорушення, у вчиненні якого обвинувачується особа та дані, які її характеризують і можуть свідчити на користь збільшення (зменшення) ризику переховування від правосуддя чи інших способів неналежної процесуальної поведінки.
Згідно з ч. 1 ст. 183 КПК України тримання під вартою є винятковим запобіжним заходом, який застосовується виключно у разі, якщо прокурор доведе, що жоден із більш м`яких запобіжних заходів не зможе запобігти ризикам, передбаченим статтею 177 цього Кодексу, крім випадків, передбачених частинами шостою та восьмою статті 176 цього Кодексу.
Як вбачається з оскаржуваної ухвали, судом першої інстанції при розгляді питання доцільності продовження строку тримання під вартою обвинуваченому ОСОБА_7 зазначених вимог кримінального процесуального закону дотримано та враховано всі обставини, за яких таке продовження можливе.
Так, всупереч доводам апеляційної скарги захисника, суд першої інстанції розглядаючи питання про продовження строку тримання обвинуваченого ОСОБА_7 під вартою, належним чином дослідив всі обставини, які мають значення при вирішенні даного питання та правильно встановив, що характер висунутого ОСОБА_7 обвинувачення у вчиненні кримінальних правопорушень, які є тяжким (ч. 3 ст. 146 КК України) та особливо тяжкими (ч. 4 ст. 189, ч. 4 ст. 187 КК України) злочинами, які є насильницькими, носять корисливий характер та мають підвищений ступінь суспільної небезпеки, тяжкість покарання, яке може бути призначене обвинуваченому у разі визнання його винуватим, у сукупності з даними щодо особи обвинуваченого, який неодружений, на утриманні осіб не має, має постійне місце реєстрації та проживання, має батьків, сестру та бабусю, що свідчить про наявність міцних соціальних зав`язків у останнього, є військовослужбовцем «солдат резерву», дають достатні підстави вважати, що обвинувачений ОСОБА_7 , з метою уникнення кримінальної відповідальності, при першій можливості, може переховуватись від суду, такий ризик не зменшився і виправдовує подальше його тримання під вартою.
Оцінюючи вищевказані обставини, апеляційний суд також зважає на практику ЄСПЛ, зокрема, тяжкість обвинувачення не є самостійною підставою для утримання особи під вартою, проте, таке обвинувачення у сукупності з іншими обставинами збільшує ризик втечі настільки, що його неможливо відвернути, не взявши особу під варту. У справі «Ілійков проти Болгарії» №33977/96 від 26 липня 2001 року ЄСПЛ зазначив, що «суворість передбаченого покарання є суттєвим елементом при оцінюванні ризиків переховування або повторного вчинення злочинів».
Що стосується посилань захисника на те, що встановлений судом першої інстанції ризик переховування від суду є лише припущенням, який не підтверджений доказами, то колегія суддів зауважує, що при вирішенні питання про обрання та продовження запобіжного заходу дається оцінка сукупності обставин, які можуть свідчити про існування чи відсутність саме ризиків (можливості) вчинення дій, а не факту конкретного їх вчинення. 
Запобіжний захід застосовується з метою попередження ризиків здійснення такої поведінки обвинуваченими та, як наслідок, унеможливлення здійснення негативного впливу на хід та результати кримінального провадження.
З приводу ризику, передбаченого п. 3 ч.1 ст. 177 КПК України, а саме можливості обвинуваченого ОСОБА_7 впливати на свідків та потерпілих у даному кримінальному провадженні, то на переконання колегії суддів, з урахуванням конкретних обставин кримінального правопорушення, яке інкриміноване обвинуваченому, на даному етапі провадження, яке триває, існують достатні підстави вважати, що обвинувачений, якому інкримінуються насильницькі злочини, з метою мінімізації негативних наслідків для себе, може впливати на зазначених осіб.
Щодо твердження захисника про те, що лише тяжкість покарання, на яку посилається сторона обвинувачення в клопотанні, не може бути достатньою підставою для застосування до обвинуваченого запобіжного заходу у виді тримання під вартою, то колегія суддів зауважує, що висновок суду першої інстанції щодо доцільності продовження строку тримання під вартою обвинуваченого ОСОБА_7 , ґрунтується на даних про особу обвинуваченого із урахуванням тяжкості та обставин інкримінованих кримінальних правопорушень, які у своїй сукупності дають підстави вважати, що обвинувачений, може вчинити дії, передбачені п.1, 3 ч.1 ст. 177 КПК України, що в свою чергу призведе до порушення розумних строків судового розгляду, а також належне дотримання сторонами їх процесуальних прав та обов`язків.
Доводи захисника про тривалість перебування обвинуваченого ОСОБА_7 під вартою, не можуть бути єдиною підставою для скасування йому запобіжного заходу, оскільки в даному випадку тримання під вартою не виходить за межі розумного строку та не суперечить Конвенції про захист прав та основоположних свобод. 
З огляду на викладене, колегія суддів вважає, що судом першої інстанції об`єктивно встановлено існування обставин, які виправдовують подальше тримання обвинуваченого ОСОБА_7 під вартою, оскільки прокурором доведено продовження існування ризиків, передбачених п.1, 3 ч.1 ст. 177 КПК України, які на час розгляду питання про продовження строку тримання обвинуваченого під вартою продовжують існувати і в сукупності з даними про його особу підтверджують на даному етапі провадження, потребу в подальшому триманні під вартою. Таким чином, доводи апеляційної скарги захисника про недоведеність ризиків, передбачених ст. 177 КПК України, колегія суддів вважає безпідставними.
З приводу доводів апеляційної скарги захисника щодо непомірності розміру застави щодо ОСОБА_7 , то слід зазначити наступне.
Приписи ч. 4 ст. 182 КПК України визначають, що розмір застави визначається слідчим суддею, судом з урахуванням обставин кримінального правопорушення, майнового та сімейного стану підозрюваного, обвинуваченого, інших даних про його особу та ризиків, передбачених статтею 177 цього Кодексу. Розмір застави повинен достатньою мірою гарантувати виконання підозрюваним, обвинуваченим покладених на нього обов`язків та не може бути завідомо непомірним для нього.
Виходячи з практики Європейського суду з прав людини, уповноважені органи влади повинні приділити визначенню суми застави стільки ж уваги, скільки і вирішенню питання про необхідність тримання обвинуваченого під вартою. Визначаючи суму застави, суди повинні брати до уваги ризик того, що підозрюваний може ухилитися від покарання, обставини особистого життя та тяжкість злочину, у вчиненні якого підозрюється особа. Розмір застави повинен визначатися тим ступенем довіри, при якому перспектива втрати застави, буде достатнім стримуючим засобом, щоб відбити у особи, щодо якої застосовано заставу, бажання будь-яким чином перешкоджати встановленню істини у кримінальному провадженні.
Відповідно до вимог п.3 ч. 5 ст. 182 КПК України розмір застави щодо особи, підозрюваної чи обвинуваченої у вчиненні особливо тяжкого злочину визначається у межах від вісімдесяти до трьохсот розмірів прожиткового мінімуму для працездатних осіб.
У виключних випадках, якщо слідчий суддя, суд встановить, що застава у зазначених межах не здатна забезпечити виконання особою, що підозрюється, обвинувачується у вчиненні тяжкого або особливо тяжкого злочину, покладених на неї обов`язків, застава може бути призначена у розмірі, який перевищує вісімдесят чи триста розмірів прожиткового мінімуму для працездатних осіб відповідно.
Колегія суддів вважає, що суд першої інстанції в повній мірі врахував вказані норми закону та всупереч доводам апеляційної скарги захисника при вирішенні питання щодо продовження строку тримання під вартою обвинуваченому ОСОБА_7 , обґрунтовано, з урахуванням обставин та суспільної небезпеки кримінальних правопорушень, його тяжкості, існуючих ризиків, майнового та сімейного стану обвинуваченого, інших даних, які характеризують особу обвинуваченого, а також враховуючи, що обвинувачений протягом тривалого часу утримується під вартою в умовах слідчого ізолятора, дійшов висновку про необхідність визначення розміру застави для ОСОБА_7 , у сумі 250 розмірів прожиткового мінімуму для працездатних осіб, який здатен забезпечити належну процесуальну поведінку обвинуваченого, а перспектива втрати такого грошового забезпечення у випадку порушення ним встановлених обов`язків послужить достатнім стримуючим фактором, що виключить з його сторони будь-яке бажання переховуватися від суду або вчинити інші протиправні дії.
Такий розмір застави, на думку колегії суддів, на даній стадії кримінального провадження є справедливим, здатним забезпечити високі стандарти охорони загальносуспільних прав та інтересів в даному кримінальному провадженні, не порушує права обвинуваченого, що не спростовано доводами апеляційної скарги захисника.
Будь - яких істотних порушень вимог кримінального процесуального закону, які б давали підстави для скасування оскаржуваної ухвали, колегією суддів не встановлено.
Враховуючи вищевикладене, колегія суддів дійшла висновку, що ухвала суду першої інстанції про продовження обвинуваченому ОСОБА_7 запобіжного заходу у виді тримання під вартою з визначенням альтернативного запобіжного заходу у виді застави є обґрунтованою та вмотивованою й підстав для її скасування немає.
Керуючись ст.ст. 376, 405, 407, 418, 419, 422-1 КПК України, колегія суддів,

ПОСТАНОВИЛА:

Апеляційну скаргузахисника ОСОБА_6 в інтересах обвинуваченого ОСОБА_7 - залишити без задоволення, а ухвалу Києво-Святошинського районного суду Київської області від 26 травня 2026 року, в частині продовження ОСОБА_7 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , запобіжного заходу у вигляді тримання під вартою в Державній установі «Київський слідчий ізолятор» строком на 60 днів, починаючи з 26 травня 2026 року до 24 липня 2026 року включно із визначенням розміру застави - без змін.
Ухвала оскарженню в касаційному порядку не підлягає.

Судді:

____________ _____________ _____________
ОСОБА_2 ОСОБА_3 ОСОБА_4