Справа № 357/14269/25
Провадження № 2/357/5690/26
Р І Ш Е Н Н Я
І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И
20 липня 2026 року місто Біла Церква
Білоцерківський міськрайонний суд Київської області у складі: головуючого судді – Бондаренко О. В., за участю секретаря судового засідання – Шлейко О.І., позивача - ОСОБА_1 , розглянувши в порядку загального позовного провадження у відкритому судовому засіданні у залі суду № 3 цивільну справу за позовною заявою ОСОБА_1 до ОСОБА_2 , ОСОБА_3 , про визнання права користування житловим приміщенням,
В С Т А Н О В И В :
05.09.2025 ОСОБА_1 звернувся до суду з вказаним позовом мотивуючи тим, що він у 2000 році познайомився із ОСОБА_4 , а згодом став з нею проживати однією сім`єю, оскільки вона після смерті свого сина залишилася без опіки рідних, була одинокою, потребувала спілкування, допомоги у придбанні продуктів харчування, у прибиранні квартири, приготуванні їжі, догляду під час хвороби. Квартира АДРЕСА_1 належала з 2003 року ОСОБА_4 , у серпні 2011 року остання прописала у даній квартирі його. Після смерті ОСОБА_4 він звернувся до приватного нотаріуса Білоцерківського міського нотаріального округу Київської області Дерун А.А. із заявою про видачу свідоцтва про право на спадщину за законом на нерухоме майно, однак йому було відмовлено. Також, із заявами до нотаріуса звернулися і відповідачі. Рішенням Білоцерківського міськрайонного суду Київської області від 04.03.2015 був встановлений факт проживання однією сім`ю чоловіка та жінки без реєстрації шлюбу, а саме: факт його проживання із ОСОБА_4 у період з 2006 року по день її смерті, а також змінено черговість одержання права на спадкування за законом із визнанням його права на спадкування після померлої ІНФОРМАЦІЯ_1 ОСОБА_4 , разом із спадкоємцями, які прийняли спадщину. Однак, рішенням Київського апеляційного суду від 27.07.2015 рішення Білоцерківського міськрайонного суду Київської області від 04.03.2015 було скасовано. Він звертався до Вищого спеціалізованого суду України та Європейського суду з приводу порушених його прав, однак до даного часу не отримав позитивного результату. Відповідачі зняли його з реєстраційного обліку за спірною адресою без його відома і тим самим позбавили його права на проживання у вказаній квартирі, виселивши його із житла. Він вважає, що він був вселений у вказане житлове приміщення за згодою власника квартири, отже відповідачі не мали права його виселяти. Тому просив визнати за ним право користування квартирою АДРЕСА_1 .
05.09.2025 протоколом автоматизованого розподілу судової справи між суддями справу розподілено судді Білоцерківського міськрайонного суду Київської області Бондаренко О.В. та 08.09.2026 передано до розгляду.
26.09.2025 судом, згідно із ч. 6 ст. 187 ЦПК України, отримано відповідь на запит з відділу обліку та моніторингу інформації ЦМУ ДМС в м. Києві та Київській області щодо реєстрації місця проживання відповідача - ОСОБА_3 .
30.09.2025 судом, згідно із ч. 6 ст. 187 ЦПК України, отримано відповідь на запит з відділу обліку та моніторингу інформації ЦМУ ДМС в м. Києві та Київській області щодо реєстрації місця проживання відповідача - ОСОБА_2 .
02.10.2025 судом постановлено ухвалу, якою позовну заяву залишено без руху та встановлено позивачу строк для усунення її недоліків.
17.10.2025 судом постановлено ухвалу, якою позовну заяву повернуто позивачу.
24.02.2026 постановою Київського апеляційного суду скасовано ухвалу Білоцерківського міськрайонного суду Київської області від 17.10.2025 і направлено справу для продовження розгляду до суду першої інстанції.
22.04.2026 до Білоцерківського міськрайонного суду Київської області надійшли матеріали цивільної справи № 357/14269/25 та 23.04.2026 передані до розгляду.
23.04.2026 судом постановлено ухвалу, якою прийнято до розгляду позову заяву та відкрито провадження у справі в порядку загального позовного провадження та призначено підготовче засідання.
19.05.2026 відповідач - ОСОБА_3 подала до суду відзив на позов обґрунтовуючи тим, що позивачем не доведено: що він був членом сім`ї ОСОБА_4 та його місце проживання було зареєстроване у квартирі АДРЕСА_1 . Рішенням Білоцерківського міськрайонного суду Київської області від 19.10.2016 у справі № 357/10176/16-ц, право власності на спірну квартиру було визнано за нею та ОСОБА_2 по 1/2 за кожним, та 25.01.2017 право власності на вказану квартиру було зареєстроване за ними. 24.01.2019 ОСОБА_2 подарував їй свою частку у квартирі, тому вона являється єдиним її власником. Позивач оспорював право на вказане майно, однак рішенням апеляційного суду йому було відмовлено у задоволенні позову. Після набрання рішенням суду від 19.10.2016 у справі №357/10176/16-ц вона із ОСОБА_2 фактично почали користуватися квартирою, розпочали ремонт, а позивач у цій квартирі не проживав, а проживав разом із своєю сім`єю в іншому житловому приміщенні, що підтверджується встановленими обставинами у цивільній справі №357/9362/23. Таким чином, позовні вимоги ОСОБА_1 є необґрунтованими та не доведеними, тому не підлягають до задоволення. Також, подала заяву про застосування строку позовної давності, мотивуючи тим, що позивач виселився з вказаної квартири у серпні 2017 року за власним бажанням, адже проживав із сім`єю за іншою адресою, станом на 17.03.2017 за спірною адресою не було зареєстрованих осіб, у квартирі проживав лише ОСОБА_2 . Позивач звернувся з вказаним позовом 05.09.2025, тобто пропустив строк позовної давності, встановлений ст.257 ЦК України, тому просила відмовити у задоволенні позову у повному обсязі.
21.05.2026 судом постановлено ухвалу, про закриття підготовчого провадження та призначення справи до розгляду по суті.
Позивач - ОСОБА_1 у судовому засіданні позов підтримав у повному обсязі та зазначив, що квартира АДРЕСА_1 належала ОСОБА_5 , а потім йому на підставі рішення суду від 04.03.2015, він був зареєстрований за вказаною адресою, а відповідачі його зняли з реєстраційного обліку без його відома. Він з 2017 року у вказаній квартирі не проживає, комунальні послуги не сплачує, утриманням майна не займається, а проживає з ОСОБА_6 за адресою: АДРЕСА_2 . Відповідачі являються племінниками ОСОБА_5 , яка була хворою, він її доглядав, а відповідачі не допомагали. У нього є батьківська хата, але там живе сестра.
Відповідач - ОСОБА_2 у судове засідання не з`явився, про дату, час та місце судового засідання повідомлений належним чином, подав до суду заяву, у якій просив проводити розгляд справи за його відсутності та зазначив, що він заперечує проти позову у повному обсязі.
Відповідач - ОСОБА_3 у судове засідання не з`явилася, про дату, час та місце судового засідання повідомлена належним чином.
Суд, заслухавши пояснення позивача, показання свідка та дослідивши матеріали справи, встановив наступні фактичні обставини, спірні правовідносини, з посиланням на докази та норми права.
Відповідно до ч. 1 ст. 2 ЦПК України, завданням цивільного судочинства є справедливий, неупереджений та своєчасний розгляд і вирішення цивільних справ з метою ефективного захисту порушених, невизначених або оспорюваних прав, свобод чи інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб, інтересів держави.
Одним із принципів цивільного судочинства є диспозитивність, який полягає у тому, що суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявленою нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим кодексом випадках. Учасник справи, розпоряджається своїми правами щодо предмета спору на власний розсуд (ст. 13 ЦПК України).
Згідно ст. 76 ЦПК України, доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи.
Згідно зі статтею 77 ЦПК України, предметом доказування є обставини, що підтверджують заявлені вимоги чи заперечення або мають інше значення для розгляду справи і підлягають встановленню при ухваленні судового рішення.
Згідно із ч.2 ст. 78 ЦПК України, обставини справи, які за законом мають бути підтверджені певними засобами доказування, не можуть підтверджуватися іншими засобами доказування.
Відповідно до ст. 79, 80 ЦПК України, достовірними є докази, на підставі яких можна встановити дійсні обставини справи, а достатніми є докази, які у своїй сукупності дають змогу дійти висновку про наявність або відсутність обставин справи, які входять до предмета доказування.
Згідно вимог ст. 81 ЦПК України, кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Докази подаються сторонами та іншими учасниками справи. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях.
Обов`язок із доказування слід розуміти як закріплену в процесуальному та матеріальному законодавстві міру належної поведінки особи, що бере участь у судовому процесі, із збирання та надання доказів для підтвердження свого суб`єктивного права, що має за мету усунення невизначеності, яка виникає в правовідносинах у разі неможливості достовірно з`ясувати обставини, які мають значення для справи. Важливим елементом змагальності процесу є стандарти доказування - спеціальні правила, якими суд має керуватися при вирішення справи. Ці правила дозволяють оцінити, наскільки вдало сторони виконали вимоги щодо тягаря доказування і наскільки вони змогли переконати суд у своїй позиції, що робить оцінку доказів більш алгоритмізованою та обґрунтованою (такі висновки наведено у постанові Верховного Суду від 22.04.2021 у справі № 904/1017/20).
Згідно із практикою Європейського суду з прав людини за своєю природою змагальність судочинства засновується на диференціації процесуальних функцій і відповідно - правомочностей головних суб`єктів процесуальної діяльності цивільного судочинства - суду та сторін (позивача та відповідача). Диференціація процесуальних функцій об`єктивно призводить до того, що принцип змагальності відбиває властивості цивільного судочинства у площині лише прав та обов`язків сторін. Це дає можливість констатувати, що принцип змагальності у такому розумінні урівноважується з принципом диспозитивності та, що необхідно особливо підкреслити, - із принципом незалежності суду. Він знівельовує можливість суду втручатися у взаємовідносини сторін завдяки збору доказів самим судом. У процесі, побудованому за принципом змагальності, збір і підготовка усього фактичного матеріалу для вирішення спору між сторонами покладається законом на сторони. Суд тільки оцінює надані сторонам матеріали, але сам жодних фактичних матеріалів і доказів не збирає.
Встановлено, що ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_2 , з 02 серпня 2011 року був зареєстрований та проживав за адресою: АДРЕСА_3 , а з липня 2017 року проживає за адресою: АДРЕСА_2 , що підтверджено копією паспорта позивача та показаннями свідка ОСОБА_6 .
З копії Довідки про місце проживання та склад сім`ї Центр адміністративних послуг Білоцерківської міської ради від 17.03.2027 за № 750 вбачається, що станом на дату видачі довідки за адресою: АДРЕСА_3 відсутні зареєстровані особи, особові рахунки по квартирі відкриті на ім`я ОСОБА_2 та ОСОБА_3 
04.03.2015 рішенням Білоцерківського міськрайонного суду Київської області у справі № 357/13960/14-ц, провадження № 2/357/114/15, за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2 , ОСОБА_3 , третя особа: приватний нотаріус Білоцерківського міського нотаріального округу Дерун А.А., про встановлення факту проживання однією сім`єю чоловіка та жінки без реєстрації шлюбу та зміну черговості одержання права на спадкування, позовну заяву задоволено частково, встановлено юридичний факт проживання однією сім`єю чоловіка та жінки без реєстрації шлюбу, а саме: факт проживання ОСОБА_1 з ОСОБА_5 у період з 2006 року по 17 листопада 2013 року, змінено черговість одержання права на спадкування за законом та визнано за ОСОБА_1 право на спадкування після смерті ОСОБА_5 , померлої ІНФОРМАЦІЯ_1 , разом із спадкоємцями, які прийняли спадщину, у решті позовних вимог відмовлено.
27.07.2015 рішенням Апеляційного суду Київської області апеляційну скаргу ОСОБА_2 задоволено, рішення Білоцерківського міськрайонного суду Київської області від 04 березня 2015 року скасовано та ухвалено нове рішення про відмову ОСОБА_1 у задоволенні позовних вимог.
17.02.2016 ухвалою Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних та кримінальних справ касаційну скаргу представника ОСОБА_1 - ОСОБА_7 відхилено, рішення Апеляційного суду Київської області від 27 липня 2015 року залишено без змін.
12.10.2017 (Досьє № 71675/17) Секретаріат Європейського суду з прав людини повідомив ОСОБА_1 про те, що він не дотримався усіх вимог, викладених у ст. 47 регламенту Суду, тому його скарги не можуть бути розглянуті.
Отже, рішення Білоцерківського міськрайонного суду Київської області від 04 березня 2015 року, на яке позивач посилається, зазначаючи про встановлені даним рішенням обставини, які мають значення для розгляду даної справи, скасоване рішенням Апеляційного суду Київської області від 27 липня 2015 року, яке набрало законної сили, таким чином, у суду відсутні підстави для застосування положень ч. 4 ст. 82 ЦПК України.
19.10.2016 рішенням Білоцерківського міськрайонного суду Київської області у справі №357/10176/16-ц, провадження № 2/357/3921/16, яке набрало законної сили 31.10.2016, у справі за позовом ОСОБА_2 , ОСОБА_3 до Білоцерківської міської ради, третя особа: ОСОБА_1 , про визнання права власності на нерухоме майно у порядку спадкування, позов задоволено, визнано за ОСОБА_2 та ОСОБА_3 право власності по 1/2 частині за кожним на майно: квартиру АДРЕСА_1 ; 1/2 частину будинку АДРЕСА_4 ; земельну ділянку з кадастровим номером: 3210300000:04:013:0129 площею 0,0466 га, цільове призначення для ведення садівництва, яка розташована у АДРЕСА_5 ; земельну ділянку з кадастровим номером: 3210300000:04:013:0130 площею 0,0179 га, цільове призначення для будівництва та обслуговування житлового будинку, господарських будівель і споруд, яка розташована у АДРЕСА_5 .
З Витягу з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно про реєстрацію права власності від 31.01.2017 за № 79282510, копії Договору дарування частки квартири від 24.01.2019, посвідченого приватним нотаріусом Білоцерківського міського нотаріального округу Київської області Дуб Н.М. та зареєстрованого у реєстрі за № 56, Витягу з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно про реєстрацію права власності від 24.01.2019 за № 153736672 вбачається, що 25 січня 2017 року за ОСОБА_2 та ОСОБА_3 було зареєстроване право власності, по 1/2 частині за кожним, на квартиру АДРЕСА_1 ; 24 січня 2019 року ОСОБА_2 подарував, а ОСОБА_3 отримала у дар 1/2 частину квартири АДРЕСА_1 .
Таким чином, з 24 січня 2019 року квартира АДРЕСА_1 належить на праві особистої власності ОСОБА_3 .
Свідок ОСОБА_6 у судовому засіданні дала показання, що вони із позивачем перебувають у цивільному шлюбі без реєстрації, вона у 2014 році познайомилася із ОСОБА_1 , у 2015 році її вигнала з хати матір і позивач запросив її проживати до себе у квартиру АДРЕСА_6 . У 2017 році позивач розповів їй, що він проживав у даній квартирі із ОСОБА_5 , після смерті якої він через суд вирішував питання. У липні 2017 році до них прийшов представник відповідачів та вигнав їх з квартири з погрозами. Спочатку вона проживала із матір`ю, а позивач на орендованій квартирі, а потім вони стали проживати разом за адресою: АДРЕСА_2 . З 2017 року позивач у спірній квартирі не проживає, комунальні послуги не сплачує, утриманням майна не займається.
При вирішенні спору суд виходить з наступного.
Відповідно до ст. 15 ЦК України, кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання.
Об`єктом захисту є порушене, невизнане або оспорюване право чи цивільний інтерес. Порушення права пов`язане з позбавленням його володільця можливості здійснити (реалізувати) своє право повністю або частково. При оспорюванні або невизнанні права виникає невизначеність у праві, спричинена поведінкою іншої особи.
Для застосування того чи іншого способу захисту, необхідно встановити, які ж права (інтереси) позивача порушені, невизнані або оспорені відповідачем і за захистом яких прав (інтересів) позивач звернувся до суду. 
Отже, під час розгляду спору суд повинен установити, чи були порушені, не визнані або оспорені права, свободи чи інтереси цих осіб, і залежно від установленого вирішити питання про задоволення позовних вимог або відмову в їх задоволенні.
У ст. 9 ЖК України передбачено, що ніхто не може бути виселений із займаного жилого приміщення або обмежений у праві користування жилим приміщенням інакше як з підстав і в порядку, передбачених законом. Житлові права охороняються законом, за винятком випадків, коли вони здійснюються в суперечності з призначенням цих прав чи з порушенням прав інших громадян або прав державних і громадських організацій.
Відповідно до ст. 150 ЖК України (в редакції чинній станом на момент виникнення спірних правовідносин), громадяни, які мають у приватній власності будинок (частину будинку), квартиру, користуються ним (нею) для особистого проживання і проживання членів їх сімей і мають право розпоряджатися цією власністю на свій розсуд: продавати, дарувати, заповідати, здавати в оренду, обмінювати, закладати, укладати інші не заборонені законом угоди.
Згідно із ст. 156 ЖК України (в редакції чинній станом на момент виникнення спірних правовідносин), члени сім`ї власника жилого будинку (квартири), які проживають разом з ним у будинку (квартирі), що йому належить, користуються жилим приміщенням нарівні з власником будинку (квартири), якщо при їх вселенні не було іншої угоди про порядок користування цим приміщенням. За згодою власника будинку (квартири) член його сім`ї вправі вселяти в займане ним жиле приміщення інших членів сім`ї. На вселення до батьків їх неповнолітніх дітей згоди власника не потрібно.
За змістом зазначених норм матеріального права правом користування житлом, що перебуває у власності особи, мають члени сім`ї власника нарівні з власником, якщо при їх вселенні не було іншої угоди про порядок користування цим приміщенням, а також інші особи, якщо вони постійно проживають разом з ним і ведуть з ним спільне господарство.
Позивач обґрунтовуючи позов, з посиланням на ст. 64, 156 ЖК України, вказує на те, що він був вселений до квартири АДРЕСА_1 за згодою попереднього власника квартири - ОСОБА_5 , тому має право на користування вказаною квартирою, а відповідачі зняли його з реєстраційного обліку без його відома і таким чином позбавили його права на проживання у будинку, виселивши його з житла.
Так, власником квартири АДРЕСА_1 , на момент реєстрації позивача 02.08.2011 у вказаному житловому приміщенні, була ОСОБА_5 , яка померла ІНФОРМАЦІЯ_3 та позивач був зареєстрований у вказаному житлі з її згоди.
Однак, позивачем не надано до суду жодних належних та достатніх доказів у підтвердження права користування вказаним житловим приміщенням, зокрема, щодо перебування у сімейних відносинах із ОСОБА_5 , спільного проживання з власником квартири та ведення з нею спільного господарства, враховуючи, що преюдиційний факт спільного проживання однією сім`єю без реєстрації шлюбу, встановлений 04.03.2015 рішенням Білоцерківського міськрайонного суду Київської області у справі № 357/13960/14-ц, провадження № 2/357/114/15, скасований рішенням Апеляційного суду Київської області від 27.07.2015 та вказана квартира з 24 січня 2019 року належить на праві особистої власності ОСОБА_3 .
Крім того, ч. 4 ст. 156 ЖК України передбачає збереження права користування житлом лише для членів сім`ї, які припинили сімейні відносини з власником будинку, при умові збереження права власності на будинок цього ж власника, тобто при незмінності власника майна. До членів сім`ї наймача належать дружина наймача, їх діти і батьки. Членами сім`ї наймача може бути визнано й інших осіб, якщо вони постійно проживають разом з наймачем і ведуть з ним спільне господарство ( ч.2 ст.64 ЖК України).
Так, права власника квартири визначені ст. 317, 383, 391 ЦК України та ст. 150 ЖК України, які передбачають право власника використовувати житло для власного проживання, проживання членів сім`ї, інших осіб і розпоряджатися своїм житлом на власний розсуд. Обмеження чи втручання у права власника можливе лише з підстав, передбачених законом. На зміст права власності не впливають місце проживання власника та місцезнаходження майна.
Однак, чинним законодавством України не передбачено перехід прав та обов`язків попереднього власника до нового власника в частині збереження права користування житлом особами, які заселилися до нього зі згоди колишнього власника, у випадку зміни власника. 
Виникнення права осіб на користування житлом та обсяг цих прав залежить від наявності у особи, зі згоди якої вони вселилися, права власності на це житло, а отже, припинення права власності цієї особи на житло припиняє право осіб, які з її згоди були вселені, на користування ним.
Також, позивачем не надано доказів щодо його примусового виселення з квартири АДРЕСА_1 , а показів свідка ОСОБА_6 не достатньо для висновку, про наявність обставин, які входять до предмету доказування. 
При цьому, судом враховується, що позивач з липня 2017 року проживає за адресою: АДРЕСА_2 разом із ОСОБА_6 та протягом більше ніж 8 років не порушував питання щодо вселення у спірне житлове приміщення.
Місцем проживання фізичної особи є житло, в якому вона проживає постійно або тимчасово (ч.1 ст. 29 ЦК України).
Відповідно до ч. 2 ст. 2 Закону «Про свободу пересування та вільний вибір місця проживання в Україні» реєстрація місця проживання або її відсутність не можуть бути умовою реалізації прав і свобод, передбачених Конституцією, законами чи міжнародними договорами, або підставою для їх обмеження.
У ч. 4 ст. 1 Закону України «Про надання публічних (електронних публічних) послуг щодо декларування та реєстрації місця проживання в Україні» декларування місця проживання, реєстрація місця проживання (перебування) особи не є підставою для набуття такою особою права володіння, користування чи розпорядження житлом (у тому числі не є підставою для вселення чи визнання за особою права на проживання та/або права користування житлом), про проживання в якому особа повідомила.
У судовому засіданні позивач зазначив, що він з 2017 року у спірному житлі не проживає, утриманням майна не займається та не виконує обов`язки перед третіми особами щодо сплати комунальних послуг за адресою: АДРЕСА_3 .
Отже, суд дійшов висновку, що сама по собі реєстрація в певному місці проживання не дає особі права на користування певним житлом, якщо особа не проживає в ньому та не набула статусу члена сім`ї власника цього житла.
Відповідно до ст. 405 ЦК України, члени сім`ї власника житла, які проживають разом з ним, мають право на користування цим житлом відповідно до закону. Житлове приміщення, яке вони мають право займати, визначається його власником. Член сім`ї власника житла втрачає право на користування цим житлом у разі відсутності члена сім`ї без поважних причин понад один рік, якщо інше не встановлено домовленістю між ним і власником житла або законом.
Встановлено, що позивач не є і не був членом сім`ї власника житла та більше 8 років не проживає у спірному житловому приміщенні, отже втратив право на користування цим житлом.
Ст. 158 ЖК України (в редакції станом на час виникнення спірних правовідносин) передбачено, що наймач користується жилим приміщенням у будинку (квартирі), що належить громадянинові на праві приватної власності, відповідно до договору найму жилого приміщення. 
Договір найму жилого приміщення укладається між власником будинку (квартири) і наймачем у письмовій формі з наступною реєстрацією у виконавчому комітеті місцевої Ради народних депутатів або в органі управління, що ним утворюється. Договір повинен містити вказівку на предмет договору, строк, на який він укладається, визначити права і обов`язки наймодавця і наймача та інші умови найму. 
Крім того, аналіз положень глави 32 ЦК України свідчить, що сервітут - це право обмеженого користування чужою нерухомістю в певному аспекті, не пов`язане з позбавленням власника нерухомого майна правомочностей володіння, користування та розпорядження щодо цього майна.
Позивач зазначає, що він проживав у спірній квартирі за згодою попереднього власника, а відповідачі, які набули у власність вказану квартиру, порушили його право користування майном.
Таким чином, позивач вважає, що він набув право користуванням чужим майном, яке по своїй суті є сервітутом, а відповідачі порушили дане право.
Відповідно до ч.1- ч.3 ст. 403 ЦК України, сервітут визначає обсяг прав щодо користування особою чужим майном. Сервітут може бути встановлений на певний строк або без визначення строку. Особа, яка користується сервітутом, зобов`язана вносити плату за користування майном, якщо інше не встановлено договором, законом, заповітом або рішенням суду. Сервітут не підлягає відчуженню.
Відповідно до ч.1 ст. 406 ЦК України, сервітут припиняється у разі: 1) поєднання в одній особі особи, в інтересах якої встановлений сервітут, і власника майна, обтяженого сервітутом; 2) відмови від нього особи, в інтересах якої встановлений сервітут; 3) спливу строку, на який було встановлено сервітут; 4) припинення обставини, яка була підставою для встановлення сервітуту; 5) невикористання сервітуту протягом трьох років підряд; 6) смерті особи, на користь якої було встановлено особистий сервітут.
Однак, у даному випадку встановлено, що договір найму жилого приміщення чи сервітут щодо квартири АДРЕСА_1 не укладався, позивач за вказаною адресою не проживає з 2017 року, майном не користується, а обставини, за яких позивач набув право на проживання у вказаному житловому приміщенні 02 серпня 2011 року, припинилися.
Даючи оцінку встановленим обставинам та доказам у їх сукупності, суд дійшов висновку, про відмову у задоволенні позову у повному обсязі.
Щодо заяви відповідача про застосування строків позовної давності до позовних вимог, слід зазначити наступне.
Позовна давність - це строк, у межах якого особа може звернутися до суду з вимогою про захист свого цивільного права або інтересу (ст. 256 ЦК України ).
Відповідно до норми ст. 257 ЦК України, загальний строк позовної давності становить три роки.
Відповідно до ч. 1 ст. 258 ЦК України, для окремих видів вимог законом може встановлюватися спеціальна позовна давність: скорочена або більш тривала порівняно із загальною позовною давністю.
Згідно ч. 1, ч. 5 ст. 261 ЦК України, перебіг позовної давності починається від дня, коли особа довідалася або могла довідатися про порушення свого права або про особу, яка його порушила.
Згідно ч. 4 ст. 267 ЦК України, сплив позовної давності, про застосування якої заявлено стороною у спорі, є підставою для відмови у позові.
Водночас, виходячи з вимог ст. 261 ЦК України, позовна давність застосовується лише за наявності порушення права особи. Тобто, перш ніж застосувати позовну давність, суд має з`ясувати та зазначити в судовому рішенні, чи порушене право або охоронюваний законом інтерес позивача, за захистом якого той звернувся до суду. Якщо таке право чи інтерес не порушені, суд відмовляє в позові з підстави його необґрунтованості. І лише якщо буде встановлено, що право або охоронюваний законом інтерес особи дійсно порушені, але позовна давність спливла і про це зроблено заяву іншою стороною у справі, суд відмовляє в позові у зв`язку зі спливом позовної давності за відсутності поважних причин її пропущення, наведених позивачем. Таким чином, відмова в задоволенні позову у зв`язку зі спливом позовної давності без встановлення порушення права або охоронюваного законом інтересу позивача не відповідає вимогам закону (правовий висновок Великої Палати Верховного Суду викладений у постанові від 22.05.2018 у справі № 369/6892/15-ц).
Отже, суд розглядає питання про застосування позовної давності лише тоді, коли є підстави для задоволення позовних вимог, однак, у даному випадку, суд відмовляє у задоволенні позову з підстави його необґрунтованості. 
Обґрунтовуючи судове рішення, суд приймає до уваги вимоги ст.17 Закону України «Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини» відповідно до якої суди застосовують при розгляді справи Конвенцію та практику Суду як джерело права та висновки Європейського суду з прав людини, зазначені в рішенні у справі «Руїс Торіха проти Іспанії» (Ruiz Torija v. Spain) від 9 грудня 1994 року, серія А, №303А, п.2958, згідно з яким Суд повторює, що згідно з його усталеною практикою, яка відображає принцип, пов`язаний з належним здійсненням правосуддя, у рішеннях судів та інших органів з вирішення спорів мають бути належним чином зазначені підстави, на яких вони ґрунтуються. Хоча пункт 1 статті 6 Конвенції зобов`язує суди обґрунтовувати свої рішення, його не можна тлумачити як такий, що вимагає детальної відповіді на кожен аргумент. Міра, до якої суд має виконати обов`язок щодо обґрунтування рішення, може бути різною залежно від характеру рішення.
Відповідно до ст. 141 ЦПК України, враховуючи, що у задоволенні позову відмовлено, судові витрати позивача не підлягають відшкодуванню.
Керуючись ст. 41, 47 Конституції України ст. 15, 16, 383, 319, 321, 403, 405, 406, ЦК України, ст. 64, 150, 156, 158 ЖК України, ст. 4, 12, 13, 76 – 82, 141, 223, 258, 259, 263-265, 268, 354, 355 ЦПК України, суд
У Х В А Л И В :
У задоволенні позовної заяви ОСОБА_1 до ОСОБА_2 , ОСОБА_3 , про визнання права користування житловим приміщенням, відмовити.
Рішення суду може бути оскаржене шляхом подання апеляційної скарги до Київського апеляційного суду протягом тридцяти днів з дня складення повного рішення. Учасник справи, якому повне рішення не було вручене у день його складення, має право на поновлення пропущеного строку на апеляційне оскарження, якщо апеляційна скарга подана протягом тридцяти днів з дня вручення повного рішення суду. 
Рішення суду набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги всіма учасниками справи, якщо апеляційну скаргу не було подано. У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після повернення апеляційної скарги, відмови у відкритті чи закриття апеляційного провадження або прийняття постанови суду апеляційної інстанції за наслідками апеляційного перегляду.
Позивач - ОСОБА_1 , РНОКПП: НОМЕР_1 , місце проживання: АДРЕСА_7 .
Відповідач - ОСОБА_2 , РНОКПП: НОМЕР_2 , місце проживання: АДРЕСА_8 .
Відповідач - ОСОБА_3 , РНОКПП: НОМЕР_3 , місце проживання: АДРЕСА_9 .
Повне рішення складено 30.07.2026. 
Суддя: | О. В. Бондаренко