ДНІПРОПЕТРОВСЬКИЙ ОКРУЖНИЙ АДМІНІСТРАТИВНИЙ СУД  РІШЕННЯ ІМЕНЕМ УКРАЇНИ	

29 червня 2026 року	Справа №160/9060/26 	

Дніпропетровський окружний адміністративний суд у складі:
головуючого судді Сліпець Н.Є. 
розглянувши у письмовому провадженні у місті Дніпро адміністративну справу за позовною заявою ОСОБА_1 до Військової частини НОМЕР_1 про визнання бездіяльності протиправною та зобов`язання вчинити певні дії,-

ВСТАНОВИВ:

10.04.2026 року до Дніпропетровського окружного адміністративного суду надійшла позовна заява ОСОБА_1 (далі - позивач) до Військової частини НОМЕР_1 (далі - відповідач), в якій просить суд:
- визнати протиправною бездіяльність Військової частини НОМЕР_1 щодо відмови ОСОБА_1 у виплаті одноразової грошової винагороди за тривалість проходження служби в бойових умовах у розмірі 1 млн. гривень на підставі п. 4 Постанови КМУ від 11 лютого 2025 р. № 153 «Про реалізацію експериментального проекту щодо підвищення мотивації до проходження окремими категоріями громадян України військової служби у Збройних Силах, Національній гвардії та Державній прикордонній службі під час воєнного стану»;
- зобов`язати Військову частину НОМЕР_1 нарахувати та виплатити ОСОБА_1 одноразову грошову винагороду за тривалість проходження служби в бойових умовах у розмірі 1 млн. гривень на підставі п. 4 Постанови КМУ від 11 лютого 2025 р. № 153 «Про реалізацію експериментального проекту щодо підвищення мотивації до проходження окремими категоріями громадян України військової служби у Збройних Силах, Національній гвардії та Державній прикордонній службі під час воєнного стану».
В обґрунтування позовних вимог зазначено, що ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , проходить військову службу за контрактом із 2021 року. Протягом тривалого часу позивач проходив службу у військовій частині НОМЕР_2 , а 30.07.2025 був переведений до військової частини НОМЕР_1 відповідно до розпорядження Генерального штабу Збройних Сил України від 17.07.2025 № 214. Строк дії контракту позивача було продовжено до оголошення рішення про демобілізацію. Позивач є учасником бойових дій, що підтверджується відповідним посвідченням, а загальна тривалість його безпосередньої участі у бойових діях у районах ведення воєнних (бойових) дій сумарно становить понад 6 місяців. 26.02.2026 позивач звернувся до командування військової частини НОМЕР_1 із рапортом про виплату одноразової грошової винагороди за тривалість проходження служби в бойових умовах у розмірі 1 000 000 (одного мільйона) гривень, передбаченої пунктом 4 Постанови Кабінету Міністрів України від 11.02.2025 № 153. За результатами розгляду вказаного рапорту командуванням частини у призначенні та виплаті винагороди було відмовлено.
Ухвалою Дніпропетровського окружного адміністративного суду від 15.04.2026 відкрито провадження та призначено розгляд в порядку спрощеного позовного провадження без виклику сторін за наявними у справі матеріалами з 13.05.2026, відповідно до ч. 5 ст. 262 Кодексу адміністративного судочинства України.
Цією ж ухвалою відповідачу було надано строк для подання письмового відзиву на позовну заяву - протягом 15 днів з дня вручення ухвали про відкриття провадження у справі.
29.04.2026 від Військової частини НОМЕР_1 до суду надійшов відзив на позовну заяву, в якому представник у задоволенні позовних вимог просить відмовити у повному обсязі. В обґрунтування своєї позиції відповідач зазначає, що однією з обов`язкових умов для набуття права на отримання одноразової грошової винагороди у розмірі 1 000 000 (одного мільйона) гривень є прийняття або призов особи на військову службу саме під час дії воєнного стану (після 24.02.2022). Оскільки позивач уклав контракт про проходження військової служби у 2021 році, на думку відповідача, він не відповідає вимогам, визначеним Постановою № 153. Крім того, Військова частина НОМЕР_1 заперечує проти належності себе як відповідача у цій справі. Представник вказує, що право на вказану винагороду (за наявності відповідних критеріїв) виникло у позивача 13.02.2025 — на дату набрання чинності Постановою № 153. У цей період позивач проходив службу у Військовій частині НОМЕР_2 , а до лав Військової частини НОМЕР_1 був зарахований значно пізніше — лише 30.07.2025. Відтак, на переконання відповідача, питання призначення виплати мало б вирішуватися командуванням Військової частини НОМЕР_2 .
04.05.2026 до суду надійшла відповідь на відзив, у якій представник позивача зазначає, що Військова частина НОМЕР_1 є належним відповідачем у цій справі. Обґрунтовуючи свою позицію, представник посилається на вимоги Окремого доручення Міністра оборони України від 26.09.2025 № 5601/уд, згідно з яким у разі підтвердження факту невиплати винагороди за попередніми місцями служби, її виплата здійснюється за місцем проходження військової служби військовослужбовцем станом на момент звернення, на підставі відповідного наказу командира цієї частини. Крім того, представник позивача наголошує, що продовження строку дії контракту позивача після 24.02.2022 є юридичним фактом, який змінює його правове становище та підпадає під дію положень Постанови № 153, надаючи право на отримання одноразової грошової винагороди.
Відповідно до положень ст. 262 Кодексу адміністративного судочинства України, суд розглянув справу у порядку спрощеного позовного провадження без повідомлення учасників справи (у письмовому провадженні) за наявними у ній матеріалами.
Згідно із ст. 229 Кодексу адміністративного судочинства України у разі неявки у судове засідання всіх учасників справи, або якщо відповідно до положень цього Кодексу розгляд справи здійснюється за відсутності учасників справи (у тому числі при розгляді справи в порядку письмового провадження), фіксування судового засідання за допомогою звукозаписувального технічного засобу не здійснюється.
Дослідивши матеріали справи, всебічно і повно з`ясувавши всі фактичні обставини, на яких ґрунтуються позовні вимоги, об`єктивно оцінивши докази у сукупності з нормами чинного законодавства України, суд доходить висновку про відсутність підстав для задоволення позову, виходячи з наступного.
Судом встановлено, що ОСОБА_1 народився ІНФОРМАЦІЯ_2 .
Відповідно до військового квитка ОСОБА_1 серії НОМЕР_3 , 05.09.2018 позивач призваний у Збройні Сили України на військову службу за контрактом на підставі наказу командира військової частини НОМЕР_4 від 05.09.2018 №197.
Згідно посвідченням серії НОМЕР_5 від 23.09.2019 позивач є учасником бойових дій з 2019 року.
05.09.2021 між ОСОБА_1 та Міністерством оборони України в особі командира Військової частини НОМЕР_2 укладено контракт про проходження громадянами України військової служби у Збройних Силах України на посадах осіб рядового, сержантського та старшинського складу (далі - Контракт), строком на один рік.
Відповідно до п. 11-2 Контракту, строк Контракту продовжено до оголошення демобілізації, що також зазначено у витязі із наказу командира військової частини НОМЕР_2 (по стройовій частині) від 04.09.2022 №248.
За відомостями вищевказаного військового квитка НОМЕР_3 , з 01.08.2022 позивач проходив службу у Військовій частині НОМЕР_2 , а з 30.07.2025 – у Військовій частині НОМЕР_1 .
Як вбачається із Довідки від 30.08.2025 №6050, ОСОБА_1 дійсно в період з 24.02.2022 по 02.07.2022 брав (брала) безпосередню участь у бойових діях в районах ведення (бойових) дій, перебуваючи в: н.п. Степне, Донецької області та на околицях н.п. Білогорівка, Луганської області, Бахмут, Донецької області, н.п. Веселе, Бахмутського району, Донецької області; з 03.07.2022 по 20.01. 2023 брав (брала) безпосередню участь у бойових діях в районах ведення (бойових) дій, перебуваючи в: н.п. Серебрянка, Донецької області; 15.09.2023 по 30.11.2023 брав (брала) безпосередню участь у бойових діях в районах ведення (бойових) дій, перебуваючи в: н.п. Яковлівка, Донецької області, н.п. Серебрянка, Донецької області, н.п. Сіверськ, Донецької області, н.п. Іванівка, АДРЕСА_1 ; з 11.12.2023 по 25.03.2024 брав (брала) безпосередню участь у бойових діях в районах ведення (бойових) дій, перебуваючи в: н.п. Часів Яр, Бахмутського району, Донецької області, н.п. Сіверськ, Донецької області, н.п. Хромове, Донецької області, АДРЕСА_2 ; з 26.03.2024 по 20.07.2024 брав (брала) безпосередню участь у бойових діях в районах ведення (бойових) дій, перебуваючи в: н.п. Сіверськ, Донецької області, н,п, Синьківка, Харківської області, н.п. Роздолівка, Бахмутського району, Донецької області; з 06.08.2024 по 13.02.2025 - брав (брала) безпосередню участь у бойових діях в районах ведення (бойових) дій, перебуваючи в: н.п. Роздолівка, Бахмутського району, Донецької області. 
Всього брав безпосередню участь у бойових діях 1086 (тисяча вісімдесят п`ять) діб.
Станом на 13 лютого 2025 року за старшим сержантом ОСОБА_1 : випадків притягнення до кримінальної відповідальності не обліковано; випадків притягнення до адміністративної відповідальності за військові адміністративні правопорушення не обліковано; дисциплінарних стягнень за порушення військової дисципліни, які враховуються для оцінки стану дисципліни та строк дії яких не закінчився не обліковано.
26.02.2026 позивач звернувся до командування військової частини НОМЕР_1 із рапортом про виплату одноразової грошової винагороди за тривалість проходження служби в бойових умовах у розмірі 1 000 000 (одного мільйона) гривень, передбаченої пунктом 4 Постанови Кабінету Міністрів України від 11.02.2025 № 153. 
Військова частина НОМЕР_1 листом від 20.03.2026 №7288 повідомило, що 18.11.2025 року комісією військової частини НОМЕР_1 були вивчені та розглянуті документи стосовно сержанта ОСОБА_1 на наявність у нього підстав для виплати одноразової грошової винагороди за тривалість проходження служби в бойових умовах. Комісією було встановлено невідповідність документів вимогам абзацу 2 п. 4 Постанови, а саме ОСОБА_1 не відноситься до категорії громадян України з числа осіб рядового, сержантського і старшинського складу Збройних Сил, які до набрання чинності цією постановою у віці до 25 років були прийняті або призвані на військову службу під час воєнного стану, введеного Указом Президента України "Про введення воєнного стану в Україні” від 24 лютого 2022 р. № 64, затвердженим Законом України "Про затвердження Указу Президента України "Про введення воєнного стану в Україні” від 24 лютого 2022 р. № 2102-IX, у зв`язку із чим було прийнято рішення про відмову у видачі наказу про виплати одноразової грошової винагороди за тривалість проходження служби в бойових умовах.
Отже, спірним в цій справі є питання права позивача на отримання одноразової грошової винагороди за тривалість проходження служби в бойових умовах у розмірі 1 млн. гривень.
Вирішуючи спір по суті заявлених позовних вимог, суд виходить з наступного.
Частиною другою статті 19 Конституції України встановлено, що органи державної влади та органи місцевого самоврядування, їх посадові особи зобов`язані діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України.
Згідно частин першої, другої статті 17 Конституції України захист суверенітету і територіальної цілісності України, забезпечення її економічної та інформаційної безпеки є найважливішими функціями держави, справою всього Українського народу. Оборона України, захист її суверенітету, територіальної цілісності і недоторканності покладаються на Збройні Сили України.
Статтею 65 Основного Закону України передбачено, що захист Вітчизни, незалежності та територіальної цілісності України, шанування її державних символів є обов`язком громадян України. Громадяни відбувають військову службу відповідно до закону.
Правове регулювання відносин між державою і громадянами України у зв`язку з виконанням ними конституційного обов`язку щодо захисту Вітчизни, незалежності та територіальної цілісності України, а також загальні засади проходження в Україні військової служби визначає Закон України від 25 березня 1992 року № 2232-XII «Про військовий обов`язок і військову службу» (далі – Закон № 2232-XII).
Частиною третьою статті 1 Закону 2232-ХІІ визначено, що військовий обов`язок включає: підготовку громадян до військової служби; взяття громадян на військовий облік; прийняття в добровільному порядку (за контрактом) та призов (направлення) на військову службу; проходження військової служби; виконання військового обов`язку в запасі; проходження служби у військовому резерві; дотримання правил військового обліку.
Згідно частини дев`ятої статті 1 Закону 2232-ХІІ щодо військового обов`язку громадяни України поділяються на такі категорії: допризовники - особи, які підлягають взяттю на військовий облік; призовники - особи, які взяті на військовий облік; військовослужбовці - особи, які проходять військову службу; військовозобов`язані - особи, які перебувають у запасі для комплектування Збройних Сил України та інших військових формувань на особливий період, а також для виконання робіт із забезпечення оборони держави; резервісти - особи, які проходять службу у військовому резерві Збройних Сил України, інших військових формувань і призначені для їх комплектування у мирний час та в особливий період.
Відповідно до частини першої статті 4 Закону 2232-ХІІ Збройні Сили України та інші військові формування комплектуються військовослужбовцями шляхом: призову (направлення) громадян України на військову службу; прийняття громадян України на військову службу за контрактом.
Указом Президента України №64/2022 від 24.02.2022, у зв`язку з військовою агресією Російської Федерації проти України, на підставі пропозиції Ради національної безпеки і оборони України, відповідно до пункту 20 частини першої статті 106 Конституції України, Закону України «Про правовий режим воєнного стану», постановлено ввести в Україні воєнний стан із 05 години 30 хвилин 24 лютого 2022 року строком на 30 діб.
В подальшому строк дії воєнного стану неодноразово продовжувався та триває на дату розгляду даної справи.
Отже, на території України діє особливий період.
Кабінетом Міністрів України прийнято постанову від 11 лютого 2025 року №153 «Про реалізацію експериментального проекту щодо підвищення мотивації до проходження окремими категоріями громадян України військової служби у Збройних Силах Національній гвардії та Державній прикордонній службі під час воєнного стану» (далі – Постанова № 153) та затверджено «Порядок реалізації експериментального проекту щодо підвищення мотивації до проходження окремими категоріями громадян України військової служби у Збройних Силах, Національній гвардії та Державній прикордонній службі під час воєнного стану» (далі – Порядок №153).
Згідно п. 3 Постанови №153 установлено, що учасниками експериментального проекту є: громадяни України віком від 18 до 25 років, які приймаються на військову службу за контрактом до Збройних Сил, Національної гвардії або Державної прикордонної служби на посади рядового складу; Збройні Сили; Національна гвардія; Державна прикордонна служба; Міністерство оборони; Міністерство внутрішніх справ; військові частини, визначені Генеральним штабом Збройних Сил, Головним управлінням Національної гвардії та Адміністрацією Державної прикордонної служби.
За приписами п. 4 Постанови №153 установлено, що:
громадянам України з числа осіб рядового, сержантського і старшинського складу Збройних Сил, інших утворених відповідно до законів України військових формувань, а також правоохоронних органів спеціального призначення, які до набрання чинності цією постановою у віці до 25 років були прийняті або призвані на військову службу під час воєнного стану, введеного Указом Президента України “Про введення воєнного стану в Україні” від 24 лютого 2022 р. № 64, затвердженим Законом України “Про затвердження Указу Президента України “Про введення воєнного стану в Україні” від 24 лютого 2022 р. № 2102-IX, проходять військову службу та брали безпосередню участь у бойових діях в районах ведення воєнних (бойових) дій, зокрема на тимчасово окупованій Російською Федерацією території України, на території між позиціями сил оборони та позиціями військ держави-агресора, на території держави-агресора (далі - бойові дії в районах ведення воєнних (бойових) дій), строком, що за сукупністю становить не менше шести місяців станом на дату набрання чинності цією постановою, виплачується одноразова грошова винагорода за тривалість проходження служби в бойових умовах (далі - винагорода) у розмірі 1 млн. гривень;
військовослужбовцям, зазначеним в абзаці другому цього пункту, які брали безпосередню участь у бойових діях в районах ведення воєнних (бойових) дій строком менше шести місяців станом на дату набрання чинності цією постановою, винагорода виплачується пропорційно часу проходження військової служби із розрахунку 1/6 від 1 млн. гривень за кожні 30 днів безпосередньої участі у бойових діях в районах ведення воєнних (бойових) дій (сумарно обчислених);
військовослужбовцям, зазначеним в абзаці другому цього пункту, які брали безпосередню участь у бойових діях в районах ведення воєнних (бойових) дій строком менше шести місяців станом на дату набрання чинності цією постановою у зв`язку із наявністю у них захворювань, поранень (травм, контузій, каліцтв), одержаних під час захисту Вітчизни, або їх перебуванням та звільненням з полону (крім тих, які добровільно здалися в полон) винагорода виплачується в повному обсязі.
Аналіз положень п. 4 Постанови №153 дає підстави суду дійти висновку, що на одержання одноразової грошової винагороди в розмірі 1 млн. гривень за тривалість проходження служби в бойових умовах мають право військовослужбовці за наявності одночасно таких умов:
- які до набрання чинності цією постановою (13.02.2025) у віці до 25 років були прийняті або призвані на військову службу під час воєнного стану, введеного Указом Президента України Про введення воєнного стану в Україні від 24 лютого 2022 р. № 64, затвердженим Законом України Про затвердження Указу Президента України Про введення воєнного стану в Україні від 24 лютого 2022 р. № 2102-IX;
- проходять військову службу;
- брали безпосередню участь у бойових діях в районах ведення воєнних (бойових) дій, зокрема на тимчасово окупованій Російською Федерацією території України, на території між позиціями сил оборони та позиціями військ держави-агресора, на території держави-агресора (далі - бойові дії в районах ведення воєнних (бойових) дій), строком, що за сукупністю становить не менше шести місяців станом на дату набрання чинності цією постановою (13.02.2025).
Суд зазначає, що метою прийняття Постанови №153 є підвищення рівня укомплектованості особовим складом бойових військових частин (підрозділів) Збройних Сил, Національної гвардії та Держприкордонслужби шляхом удосконалення механізму залучення громадян України віком від 18 до 25 років до проходження військової служби за контрактом та створення додаткових мотиваційних чинників для цього.
Мотивом визначених заходів є саме залучення громадян України віком від 18 до 25 років до проходження військової служби за контрактом, що реалізується шляхом створення додаткових фінансових стимулів та забезпечення відповідного матеріального підґрунтя для підвищення престижу служби. При цьому, йдеться про застосування механізмів, спрямованих на формування належної мотивації для потенційних військовослужбовців у віці до 25 років.
Аналіз змісту п. 4 Постанови № 153 свідчить, що право на отримання одноразової грошової винагороди у розмірі 1 000 000 гривень пов`язане із дотриманням імперативно визначених часових та суб`єктних критеріїв, а саме: перебуванням особи на військовій службі, прийняття або призов на яку відбулися саме під час дії воєнного стану, введеного Указом Президента України від 24 лютого 2022 року № 64.
Судовим встановлено та підтверджено матеріалами справи, що ОСОБА_1 05.09.2018 був прийнятий на військову службу за контрактом до Збройних Сил України на підставі наказу командира військової частини НОМЕР_4 № 197.
Згідно з посвідченням серії НОМЕР_5 від 23.09.2019, позивач набув статусу учасника бойових дій у 2019 році. Відповідно до записів у військовому квитку серії НОМЕР_3 , позивач продовжував проходити службу у військовій частині НОМЕР_4 до моменту переведення до військової частини НОМЕР_2 , зі списків якої був виключений 28.07.2025. Наказом по особовому складу від 30.07.2025 ОСОБА_1 зараховано на військову службу до військової частини НОМЕР_1 .
Отже, позивач безперервно проходить військову службу з 2018 року. Контракт, на який посилається позивач у позовній заяві, було укладено 05.09.2021, тобто до введення в Україні воєнного стану.
Факт подальшого проходження позивачем військової служби в умовах воєнного стану не змінює правову природу дати його вступу на військову службу, оскільки правовідносини щодо її проходження виникли до набрання чинності Указом Президента України від 24.02.2022 № 64/2022.
Отже, перебування позивача на військовій службі до введення воєнного стану виключає можливість застосування до нього положень абзацу другого пункту 4 Постанови № 153, що є визначальною умовою для одержання одноразової грошової винагороди у розмірі 1 млн гривень. Вказане свідчить про відсутність протиправної бездіяльності з боку відповідача щодо невиплати зазначених коштів.
Окрім того, позивач не відповідає вимогам абзаців шостого та сьомого пункту 4 Постанови № 153, які передбачають виплату винагороди військовослужбовцям, прийнятим на військову службу за контрактом саме під час воєнного стану з числа осіб, які проходили строкову військову службу. Попри те, що позивач проходив строкову військову службу, матеріали справи не містять доказів його прийняття на військову службу за контрактом у період дії воєнного стану – натомість встановлено, що контракт було укладено до цього періоду.
За таких обставин, суд доходить висновку про правомірність відмови Військової частини НОМЕР_1 у виплаті ОСОБА_1 одноразової грошової винагороди у розмірі 1 млн. гривень, передбаченої п.4 Постанови КМУ №153 від 11.02.2025 року.
При цьому суд враховує позицію Європейського суду з прав людини, сформовану, зокрема у справах «Салов проти України» (заява №65518/01; пункт 89), «Проніна проти України» (заява №63566/00; пункт 23) та «Серявін та інші проти України» (заява №4909/04; пункт 58): принцип, пов`язаний з належним здійсненням правосуддя, передбачає, що у рішеннях судів та інших органів з вирішення спорів мають бути належним чином зазначені підстави, на яких вони ґрунтуються; хоча пункт 1 статті 6 Конвенції зобов`язує суди обґрунтовувати свої рішення, його не можна тлумачити як такий, що вимагає детальної відповіді на кожен аргумент; міра, до якої суд має виконати обов`язок щодо обґрунтування рішення, може бути різною в залежності від характеру рішення.
Відповідно до частини першої статті 6 Кодексу адміністративного судочинства України, суд при вирішенні справи керується принципом верховенства права, відповідно до якого зокрема людина, її права та свободи визнаються найвищими цінностями та визначають зміст і спрямованість діяльності держави.
За приписами частини першої статті 73 Кодексу адміністративного судочинства України належними є докази, які містять інформацію щодо предмету доказування. Згідно ч. 2 ст. 73 Кодексу адміністративного судочинства України, предметом доказування є обставини, які підтверджують заявлені вимоги чи заперечення або мають інше значення для розгляду справи і підлягають встановленню при ухваленні судового рішення.
Згідно частини першої статті 77 Кодексу адміністративного судочинства України, кожна сторона повинна довести ті обставини, на яких ґрунтуються її вимоги та заперечення, крім випадків, встановлених статтею 78 цього Кодексу.
Оцінуючи усі докази, які були досліджені судом у їх сукупності, а також обставини, встановлені у ході судового розгляду справи, суд доходить висновку про відсутність підстав для задоволення позову.
Враховуючи, що позивач, відповідно до статті 5 Закону України «Про судовий збір» звільнений від сплати судового збору, питання щодо розподілу судових витрат судом не вирішувалось.
Відповідно до частини четвертої статті 243 Кодексу адміністративного судочинства України, судове рішення, постановлене у письмовому провадженні, повинно бути складено у повному обсязі не пізніше закінчення встановлених цим Кодексом строків розгляду відповідної справи, заяви або клопотання.
Згідно частини п`ятої статті 250 Кодексу адміністративного судочинства України датою ухвалення судового рішення в порядку письмового провадження є дата складення повного судового рішення.
Керуючись ст. ст. 2-10, 11, 12, 47, 72-77, 94, 122, 132,139,193,241-246, 250, 251,257-262, 263 Кодексу адміністративного судочинства України, суд, -

УХВАЛИВ:

У задоволенні позовних вимог ОСОБА_1 до Військової частини НОМЕР_1 про визнання бездіяльності протиправною та зобов`язання вчинити певні дії - відмовити.
Рішення суду набирає законної сили відповідно до вимог статті 255 Кодексу адміністративного судочинства України та може бути оскаржене в строки, передбачені статтею 295 Кодексу адміністративного судочинства України.

Суддя Н.Є. Сліпець