УКРАЇНА
Житомирський апеляційний суд 

Справа №296/5507/26 Головуючий у 1-й інст. Франчук С. В. 
Номер провадження №33/4805/1168/26
Категорія ч. 5 ст. 126 КУпАП  Доповідач Зав`язун С. М. 

ПОСТАНОВА
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

20 липня 2026 року Житомирський апеляційний суд у складі:
головуючого - судді    Зав`язуна С.М.,
за участю: секретаря    Дем`янчук Н.Д.,
захисника - адвоката    Горобівського І.Г., 

розглянувши у відкритому судовому засіданні в залі суду в м. Житомирі в режимі відеоконференції справу про адміністративне правопорушення №296/5507/26 за апеляційною скаргою адвоката Горобівського Івана Григоровича, який діє в інтересах ОСОБА_1 , на постанову Корольовського районного суду м. Житомира від 22 червня 2026 року,
ВСТАНОВИВ :
зазначеною постановою    ОСОБА_1 , 
ІНФОРМАЦІЯ_1 , який проживає за адресою: АДРЕСА_1 ,
визнано винним у вчиненні адміністративного правопорушення, передбаченого ч. 5 ст. 126 КУпАП та накладено на нього адміністративне стягнення у виді штрафу в розмірі двох тисяч чотирьохсот неоподатковуваних мінімумів доходів громадян в сумі 40800 (сорок тисяч вісімсот) гривень з позбавленням права керування транспортними засобами на строк 5 (п`ять) років, без оплатного вилучення транспортного засобу.
Стягнуто з ОСОБА_1 на користь держави в особі ДСА України судовий збір у розмірі 665 (шістсот шістдесят п`ять) грн 60 коп. 
Згідно постанови суду, ОСОБА_1 29 квітня 2026 року о 20 год 05 хв в м. Житомир, вул. Велика Бердичівська, 97, керував транспортним засобом «Seat Toldo», державний номерний знак НОМЕР_1 , не маючи права керування таким транспортним засобом, а саме не отримав посвідчення водія відповідної категорії. Правопорушення вчинено повторно протягом року, притягався до адміністративної відповідальності за ч. 2 ст. 126 КУпАП (протокол ЕПР1 464232).
Не погоджуючись з вказаною постановою суду першої інстанції, адвокат Горобівський І.Г. подав апеляційну скаргу, в якій просить постанову Корольовського районного суду м. Житомира від 22.06.2026 скасувати, а провадження у справі закрити у зв`язку з відсутністю складу адміністративного правопорушення або змінити, виключивши з мотивувальної та резолютивної частини оскаржуваної постанови вказівку про накладення адміністративного стягнення у виді позбавлення права керування транспортними засобами строком на 5 (п`ять) років. Вказує на відсутність у матеріалах справи належних доказів керування ОСОБА_1 транспортним засобом з огляду на те, що відеофіксація події не проводилася, а відеозаписи в справі відсутні. Наголошує на недоведеності повторності вчинення ним правопорушень, що є кваліфікуючою ознакою ч. 5 ст. 126 КУпАП, оскільки постанова, покладена в основу цього висновку, оскаржена в судовому порядку та законної сили не набрала. Зазначає, що визнання особи винуватою за відсутності належних доказів суперечить ст. 62 Конституції України, згідно з якою обвинувачення не може ґрунтуватися на припущеннях. Окремо вказує, що ОСОБА_1 не отримував посвідчення водія та не має права керування транспортними засобами, тому суд не вправі застосувати до нього позбавлення права керувати транспортним засобом, якщо винна особа вже позбавлена такого права або взагалі його не мала.
Заслухавши пояснення захисника Горобівського І.Г. на підтримку поданої апеляційної скарги, перевіривши доводи апеляційної скарги та дослідивши матеріали справи, апеляційний суд вважає, що апеляційна скарга підлягає частковому задоволенню з таких підстав. 
Відповідно до положень ч. ч. 1, 2 ст.7 КУпАП ніхто не може бути підданий заходу впливу в зв`язку з адміністративним правопорушенням інакше як на підставах і в порядку, встановлених законом. Провадження в справах про адміністративні правопорушення здійснюється на основі суворого додержання законності.
Згідно зі ст. 245 КУпАП завданням провадження в справах про адміністративні правопорушення є своєчасне, всебічне, повне й об`єктивне з`ясування обставин кожної справи, вирішення її в точній відповідності із законом.
Зі змісту ст. 252 КУпАП вбачається, що оцінка доказів при розгляді справ про адміністративні правопорушення ґрунтується на всебічному, повному й об`єктивному дослідженні усіх обставин справи в їх сукупності.
Згідно зі ст. 251 КУпАП доказами в справі про адміністративне правопорушення є будь-які фактичні дані, на основі яких у визначеному законом порядку встановлюється наявність чи відсутність адміністративного правопорушення, винність особи в його вчиненні та інші обставини, що мають значення для правильного вирішення справи. Ці дані встановлюються протоколом про адміністративне правопорушення, поясненнями особи, яка притягується до адміністративної відповідальності, поясненнями свідків та іншими документами. Обов`язок збирання доказів у справі про адміністративне правопорушення відповідно до ч. 2 цієї статті покладається на особу, уповноважену на складання протоколу про адміністративне правопорушення.
Відповідно до вимог ст. 280 КУпАП суд при розгляді справи про адміністративне правопорушення зобов`язаний з`ясувати: чи було вчинено адміністративне правопорушення, чи винна дана особа в його вчиненні, чи підлягає вона адміністративній відповідальності, а також з`ясувати інші обставини, що мають значення для правильного вирішення справи.
Апеляційний суд переглядає справу в межах апеляційної скарги. Суд апеляційної інстанції не обмежений доводами апеляційної скарги, якщо під час розгляду справи буде встановлено неправильне застосування норм матеріального права або порушення норм процесуального права (ч. 7 ст. 294 КУпАП).
Відповідно до загальних положень, що містяться у п. 1.1. ПДР України, ці Правила відповідно до Закону України «Про дорожній рух» встановлюють єдиний порядок дорожнього руху на всій території України. Пунктом 2.1 «а» Правил дорожнього руху України встановлено, що водій механічного транспортного засобу повинен мати при собі посвідчення на право керування транспортним засобом відповідної категорії. Згідно з ч. 9 ст. 15 Закону України «Про дорожній рух» право на керування транспортними засобами відповідної категорії підтверджується посвідченням водія транспортного засобу з установленим терміном дії.
Згідно з ч. 2 ст. 126 КУпАП передбачено адміністративну відповідальність за керування транспортним засобом особою, яка не має права керування таким транспортним засобом.
Частиною 5 ст. 126 КУпАП встановлена адміністративна відповідальність за повторне протягом року вчинення порушень, передбачених частинами другою – четвертою цієї статті. Повторним відповідно до п. 2 ч. 1 ст. 35 КУпАП визнається вчинене особою протягом року однорідне правопорушення, за яке її вже було піддано адміністративному стягненню.
На переконання апеляційного суду, вирішуючи справу про адміністративне правопорушення стосовно ОСОБА_1 , суд першої інстанції наведених вище вимог закону не дотримався.
Для кваліфікації дій ОСОБА_1 за ч. 5 ст. 126 КУпАП підлягали встановленню: факт керування ним транспортним засобом; відсутність у нього права керування транспортним засобом відповідної категорії; повторність протягом року вчинення ним правопорушення, передбаченого частинами другою – четвертою ст. 126 КУпАП.
Суд першої інстанції встановив, що вина ОСОБА_1 у вчиненні адміністративного правопорушення, передбаченого ч. 5 ст. 126 КУпАП, підтверджується даними: протоколу про адміністративне правопорушення серії ЕПР1 №653220 від 29.04.2026; постанови серії ЕНА №7110118 від 29.04.2026; рапорту поліцейського про обставини виявленої події від 29.04.2026; довідки про отримання посвідчення водія на право керування транспортним засобом відповідної категорії від 01.05.2026, згідно якої інформація щодо отримання посвідчення водія на право керування транспортним засобом відповідної категорії відсутня, тобто ОСОБА_1 посвідчення водія не отримував; довідки інспектора про попереднє притягнення особи до адміністративної відповідальності 01.05.2026; постанови Богунського районного суду м. Житомира від 10.10.2025 у справі №295/13834/25.
Проте, на думку апеляційного суду, наведені вище докази не є достатніми для висновку суду про доведеність «поза розумним сумнівом» вини ОСОБА_1 у вчиненні правопорушення, передбаченого ч. 5 ст. 126 КУпАП з таких підстав. 
Статтею 19 Конституції України встановлено, що органи державної влади та органи місцевого самоврядування, їх посадові особи зобов`язані діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України.
Згідно зі ст. 3 Закону України «Про Національну поліцію» у своїй діяльності поліція керується Конституцією України, міжнародними договорами України, згода на обов`язковість яких надана Верховною Радою України, цим та іншими законами України, актами Президента України та постановами Верховної Ради України, прийнятими відповідно до Конституції та законів України, актами Кабінету Міністрів України, а також виданими відповідно до них актами Міністерства внутрішніх справ України, іншими нормативно-правовими актами.
Відповідно до ст. 23 Закону України «Про Національну поліцію» основними повноваженнями поліції є, зокрема: 1) здійснення превентивної та профілактичної діяльності, спрямованої на запобігання вчиненню правопорушень; 3) припинення виявлених кримінальних та адміністративних правопорушень тощо.
У постанові Верховного Суду у складі Касаційного адміністративного суду від 20.02.2019 у справі № 404/4467/16-а (провадження № К/9901/21130/18) суд зазначив, що «саме по собі керування транспортним засобом розуміється як технічна дія водія з метою приведення транспортного засобу в рух, зрушення з місця і, як наслідок, переміщення транспортного засобу в просторі. Експлуатація транспортного засобу передбачає використання цього транспортного засобу за призначенням, тобто з метою керування».
Отже, керування транспортним засобом – це умисне виконання особою функцій водія шляхом вчинення технічних дій для приведення транспортного засобу в рух та зрушення з місця, а під час руху для зміни напрямку руху та/або швидкості транспортного засобу.
Проте долучені до справи матеріали не містять підтвердження того, що ОСОБА_1 керував транспортним засобом у час та місці, що зазначені в протоколі. Зокрема, відеозаписів із нагрудних камер поліцейських або інших технічних засобів до матеріалів справи органом поліції не долучено. Протокол про адміністративне правопорушення серії ЕПР1 № 653220 від 29.04.2026, складений щодо ОСОБА_1 за ч. 5 ст. 126 КУпАП, ним не підписаний, а факт його відмови від підписання не зафіксований за допомогою відеозапису та не засвідчений підписами свідків. Відомості про свідків, які могли б підтвердити викладені у протоколі обставини, відсутні. Так само постанова у справі про адміністративне правопорушення серії ЕНА № 7110118 від 29.04.2026, винесена щодо ОСОБА_1 за ч. 1 ст. 122 КУпАП, його підпису не містить.
Відтак протокол про адміністративне правопорушення серії ЕПР1 №653220 від 29.04.2026 та постанова серії ЕНА №7110118 від 29.04.2026, у яких зафіксовано обставини події, відображають лише первинну оцінку працівниками поліції дій  ОСОБА_1 та без підтвердження іншими належними й допустимими доказами не можуть слугувати безумовними та беззаперечними доказами його вини.
Що стосується рапорту інспектора патрульної поліції про обставини події від 29.04.2026, то відповідно до п. 53 постанови Верховного Суду у складі колегії суддів Касаційного адміністративного суду від 20 травня 2020 року у справі № 524/5741/16-а рапорт працівника поліції не може слугувати однозначним доказом винуватості особи у вчиненні адміністративного правопорушення. 
Отже, протокол про адміністративне правопорушення ЕПР1 №653220 від 29.04.2026, постанова серії ЕНА №7110118 від 29.04.2026 та рапорт відтворюють лише версію працівників поліції щодо обставин події. За відсутності інших об`єктивних доказів вони не підтверджують факту керування ОСОБА_1 транспортним засобом.
Крім того, апеляційний суд вважає помилковою оцінку процесуальної поведінки захисника як способу уникнення його підзахисним адміністративної відповідальності, що полягала в запереченні проти допиту поліцейських, які склали протокол і винесли постанову, а також проти витребування відеозаписів події. Адже захисник є вільним у виборі передбачених законом способів захисту особи, інтереси якої він представляє, та самостійно визначає тактику захисту. 
Обов`язок органу (особи), яка склала протокол про адміністративне правопорушення, нести тягар доказування є складовою принципу презумпції невинуватості та забезпечення доведеності вини відповідно до положень ст. 62 Конституції України, ст. 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, практики Європейського суду з прав людини та звільняє особу від обов`язку доводити свою непричетність до вчинення порушення.
Відповідно до п. 39 постанови Верховного Суду у складі колегії суддів Касаційного адміністративного суду від 8 липня 2020 року у справі № 463/1352/16-а, у силу принципу презумпції невинуватості, що підлягає застосуванню у справах про адміністративні правопорушення, всі сумніви щодо події порушення та винності особи, яка притягується до відповідальності, тлумачаться на її користь. Недоведені подія та вина особи мають бути прирівняні до доведеної невинуватості цієї особи.
Стандарт доведення вини «поза розумним сумнівом» означає, що при доведенні винуватості особи не повинно залишатися жодного «розумного сумніву» в цьому, тоді як наявність такого «розумного сумніву» у винуватості особи є підставою для її виправдання. 
У рішенні «Barbera, Messegue and Jabardo v. Spain» від 06 грудня 1988 року (заява № 10590/83) Європейський суд з прав людини зазначив, що принцип презумпції невинуватості вимагає, зокрема, щоб судді, виконуючи свої обов`язки, не починали розгляд справи з упередженого припущення про те, що особа вчинила правопорушення, яке їй інкримінується. Обов`язок доведення вини покладається на сторону обвинувачення, а всі сумніви щодо винуватості особи повинні тлумачитися на її користь (п. 77).
У рішеннях «Малофєєва проти Росії» від 30 травня 2013 року (заява № 36673/04) та «Карелін проти Росії» від 20 вересня 2016 року (заява № 926/08) Європейський суд з прав людини наголосив, що суд повинен залишатися незалежним і неупередженим арбітром та не може перебирати на себе функції сторони обвинувачення. Зокрема, суд не повинен самостійно усувати недоліки обвинувачення чи відшукувати докази винуватості особи, оскільки це порушує принципи змагальності сторін, рівності сторін та гарантії справедливого судового розгляду, передбачені ст. 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод.
Відповідно до статей 9, 245, 251, 252 та 280 КУпАП особа може бути притягнута до адміністративної відповідальності лише за умови встановлення в її діях всіх ознак складу адміністративного правопорушення. Наявність події правопорушення, винуватість особи та інші обставини, що мають значення для правильного вирішення справи, повинні бути встановлені на підставі належних доказів, оцінених за результатами всебічного, повного й об`єктивного дослідження всіх обставин справи в їх сукупності. 
Суд має обґрунтувати свої висновки лише доказами, які є достатньо переконливими, чітко сформульованими, тобто такими, які не залишають місця для сумнівів, оскільки наявність останніх не узгоджується зі стандартом доведення «поза розумним сумнівом». 
Так, аналізуючи в сукупності наведені вище норми законодавства та наявні у справі докази, доходжу висновку, що суд першої інстанції неповною мірою дотримався вимог ст. 251, 252, 280 КУпАП, оскільки не надав належної оцінки всім доказам у їх сукупності.
Оскільки недоведеність факту керування транспортним засобом ОСОБА_1 є самостійною і достатньою підставою для висновку про відсутність у його діях складу адміністративного правопорушення, передбаченого ч. 5 ст. 126 КУпАП, інші доводи апеляційної скарги не впливають на результат апеляційного перегляду та не потребують окремої правової оцінки.
Відповідно до п. 1 ч. 1 ст. 247 КУпАП провадження в справі про адміністративне правопорушення не може бути розпочате, а розпочате підлягає закриттю у зв`язку з відсутністю події і складу адміністративного правопорушення.
Згідно з п. 2 ч. 8 ст. 294 КУпАП за наслідками розгляду апеляційної скарги суд апеляційної інстанції має право скасувати постанову та закрити провадження у справі.
З урахуванням наведеного, проаналізувавши доводи апеляційної скарги та враховуючи відсутність у матеріалах справи належних і достатніх доказів вини ОСОБА_1 у вчиненні адміністративного правопорушення, передбаченого ч. 5 ст. 126 КУпАП, доходжу висновку, що постанову Корольовського районного суду м. Житомира від 22.06.2026 слід скасувати, а провадження у справі – закрити на підставі п. 1 ч. 1 ст. 247 КУпАП у зв`язку з відсутністю складу в діях ОСОБА_1 адміністративного правопорушення, передбаченого ч. 5 ст. 126 КУпАП.
Враховуючи викладене, апеляційна скарга захисника Горобівського І. Г., подана в інтересах ОСОБА_1 , підлягає частковому задоволенню, а постанова Корольовського районного суду м. Житомира від 22.06.2026 – скасуванню з прийняттям нової постанови про закриття провадження у справі на підставі п. 1 ч. 1 ст. 247 КУпАП.
Керуючись ст. 294 КУпАП, апеляційний суд
ПОСТАНОВИВ :
Апеляційну скаргу адвоката Горобівського Івана Григоровича, який діє в інтересах ОСОБА_1 – задовольнити частково.
Постанову Корольовського районного суду м. Житомира від 22 червня 2026 року, якою ОСОБА_1 визнано винним у вчиненні адміністративного правопорушення, передбаченого ч. 5 ст. 126 КУпАП та накладено на нього адміністративне стягнення у виді штрафу в розмірі двох тисяч чотирьохсот неоподатковуваних мінімумів доходів громадян в сумі 40800 (сорок тисяч вісімсот) гривень з позбавленням права керування транспортними засобами на строк 5 (п`ять) років, без оплатного вилучення транспортного засобу, - скасувати.
Прийняти нову постанову, якою провадження в справі про адміністративне правопорушення за ч. 5 ст. 126 КУпАП щодо ОСОБА_1 закрити на підставі п. 1 ч. 1 ст. 247 КУпАП у зв`язку з відсутністю складу адміністративного правопорушення.
Постанова апеляційного суду набирає законної сили негайно після її винесення, є остаточною й оскарженню не підлягає.

Суддя: