Справа № 129/1711/25
Провадження № 22-ц/801/1608/2026
Категорія: 45
Головуючий у суді 1-ї інстанції Волошина Т. В.
Доповідач:Міхасішин І. В.

ПОСТАНОВА
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

14 липня 2026 року	Справа № 129/1711/25	м. Вінниця	

Вінницький апеляційний суд у складі колегії суддів судової палати з цивільних справ: головуючого: Міхасішина І.В.,
суддів: Берегового О.Ю., Войтка Ю.Б.
з участю секретаря судового засідання: Закерничної А.О.
розглянувши у відкритому судовому засіданні в м. Вінниця цивільну справу № 129/1711/25 за позовом за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про стягнення моральної шкоди, завданої кримінальним правопорушенням,
за апеляційною скаргою представника відповідача ОСОБА_2 - адвоката Шмирова Євгенія Ігоровича на заочне рішення Ладижинського міського суду Вінницької області від 05 листопада 2025 року, ухвалене у складі судді Волошиної Т. В., -

встановив:
До суду надійшла позовна заява ОСОБА_1 звернулася до суду з позовом до ОСОБА_2 про стягнення моральної втрати у розмірі 100 000 грн, завданої внаслідок кримінального правопорушення.
На обґрунтування своєї позиції зазначила, що 31 травня 2016 року, близько 16-ї години, біля двору будинку АДРЕСА_1 , відповідач, на ґрунті тривалих неприязних відносин, розпочав словесний конфлікт із позивачкою, під час якого, використовуючи камінь, умисно наніс їй тілесних ушкоджень. Відповідно до висновку судово-медичної експертизи № 120 від 06.06.2016 потерпілій спричинено легкі тілесні ушкодження у вигляді синця та садна в ділянці правого плеча.
За вказаним фактом відкрито кримінальне провадження № 12016020120000454, за результатами розслідування якого складено обвинувальний акт щодо ОСОБА_2 . Ухвалою Гайсинського районного суду Вінницької області від 24.11.2022 відповідача звільнено від кримінальної відповідальності у зв`язку із закінченням строків давності, а цивільний позов в межах кримінального провадження залишено без розгляду.
Позивачка зазначає, що внаслідок протиправних дій відповідача вона зазнала фізичного болю, моральних та психологічних страждань, втрати почуття безпеки, приниження честі та гідності, тривалого страху та тривожності, особливо з огляду на похилий вік та стан здоров`я. Отримані ушкодження негативно вплинули на її звичний спосіб життя, викликали необхідність звернення до правоохоронних органів та участі у слідчих діях та судово-медичних експертизах.
З огляду на характер правопорушення, обсяг заподіяних страждань та наявність вини відповідача, позивачка просить суд стягнути з останнього на її користь грошову компенсацію моральної шкоди в розмірі 100 000 грн.
Заочним рішенням Ладижинського міського суду Вінницької області від 05 листопада 2025 року позовні вимоги задоволено частково.
Стягнуто з ОСОБА_2 на користь ОСОБА_1 10 000 (десять тисяч) грн 00 коп у відшкодування моральної шкоди, завданої кримінальним правопорушенням.
Стягнуто з ОСОБА_2 на користь держави 121 (сто двадцять одну) грн 12 коп судового збору.
У задоволенні іншої частини позову відмовлено.
Не погодившись із таким рішенням, представник відповідача ОСОБА_2 - адвокат Шмиров Є.І. подав апеляційну скаргу, в якій посилаючись на неправильне застосування судом норм матеріального права та порушення норм процесуального права, просить рішення суду скасувати та ухвалите нове рішення, яким відмовити у задоволенні позову.
Апеляційна скарга мотивована тим, що суд протиправно поклав основу своєї мотивації той факт нібито суд в ухвалі від 24 листопада 2022 року у справі № 129/2729/17 встановив винуватість ОСОБА_2 
19 червня 2026 року на адресу Вінницького апеляційного суду надійшов відзив представника позивача ОСОБА_1 – адвоката Катрича П.С. в якому зазначено, що рішення суду першої інстанції є законним та обґрунтованим, просив відмовити у задоволенні апеляційної скарги рішення суду першої інстанції залишити без змін.
Представник відповідача – адвокат Шмиров Є.І. в судовому засіданні апеляційну скаргу підтримав просив суд її задовольнити.
Представник позивача – адвокат Катрич П.С. в судовому засіданні заперечував щодо задоволення апеляційної скарги, просив суд залишити її без задоволення а рішення суду першої інстанції без змін.
Суд апеляційної інстанції, перевіривши законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів апеляційної скарги на рішення суду, заслухавши пояснення учасників справи, дослідивши матеріали цивільної справи, прийшов до висновку, що апеляційна скарга не підлягає до задоволення за таких підстав. 
Згідно з статтею 263 ЦПК України рішення суду повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим.
Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права. Судове рішення має відповідати завданню цивільного судочинства, визначеному цим Кодексом. При виборі і застосуванні норми права до спірних правовідносин суд враховує висновки щодо застосування відповідних норм права, викладені в постановах Верховного Суду.
Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.
Відповідно до статті 367 ЦПК України суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними в ній доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги.
Судом першої інстанції встановлено, що ухвалою Гайсинського районного суду Вінницької області від 24 листопада 2022 року у справі № 129/2729/17 було задоволено клопотання обвинуваченого ОСОБА_2 та звільнено його від кримінальної відповідальності за частиною першою статті 125 КК України у кримінальному провадженні, внесеному в Єдиний реєстр досудових розслідувань за № 12016020120000454 від 31 травня 2016 року, на підставі статті 49 КК України, у зв`язку із закінченням строків давності притягнення до кримінальної відповідальності. Цивільний позов у зазначеній справі залишено без розгляду (а. с. 8).
Зі змісту цієї ухвали вбачається, що кримінальне правопорушення було вчинено за таких обставин.
31.05.2016 близько 16:00 в м. Гайсині Вінницької області у дворі загального користування будинку АДРЕСА_2 ОСОБА_2 побачив свою сусідку ОСОБА_1 і розпочав із нею сварку на ґрунті довготривалих неприязних відносин, під час якої виражався нецензурно в адресу ОСОБА_1 , маючи умисел на заподіяння тілесних ушкоджень, підійшов до останньої, підняв із землі камінець, провів ним по правій руці ОСОБА_1 , внаслідок чого заподіяв потерпілій легкі тілесні ушкодження, що не спричинили короткочасний розлад здоров`я, у вигляді синця та садна в ділянці правого плеча.
Ці обставини підтверджуються обвинувальним актом від 28 вересня 2017 року, згідно з яким дії ОСОБА_2 кваліфіковані за частиною першою статті 125 Кримінального кодексу України як умисне легке тілесне ушкодження, що не спричинило короткочасного розладу.
У судовому засіданні обвинувачений ОСОБА_2 свою вину не визнав, проте звернувся з клопотанням про звільнення його від кримінальної відповідальності у зв`язку із закінченням строків давності.
Також судом досліджено витяг з Єдиного реєстру досудових розслідувань за № 12016020120000454, з якого вбачається, що факт події 31 травня 2016 року був зареєстрований органами досудового розслідування. Обставини вчинення кримінального правопорушення підтверджено матеріалами кримінального провадження, які досліджено під час розгляду справи, зокрема, повідомленням про підозру, складеним 21 серпня 2017 року, у вчиненні ОСОБА_2 кримінального правопорушення, передбаченого частиною першою статті 125 КК України.
У судовому засіданні позивачка ОСОБА_1 була допитана як свідок. Вона підтвердила наведені вище обставини, відзначивши, що 31 травня 2016 року перебувала біля свого гаража, коли ОСОБА_2 , з яким у неї тривалий час були неприязні стосунки, умисно завдав удару камінцем по правій руці, внаслідок чого вона зазнала фізичного болю, з`явилися синець і садно, а також кровоточивість біля зони плеча. Позивачка пояснила, що відразу звернулася до поліції, а наступного дня пройшла судово-медичне обстеження. Окрім того, вона вказала, що після інциденту відчувала психологічний дискомфорт: страх, тривогу, емоційне напруження, приниження, а також була змушена уникати контактів із сусідом та перебувати в стані постійної настороженості.
У ході розгляду справи суд першої інстанції дослідив висновок судово-медичної експертизи № 120 від 06 червня 2016 року, складений судово-медичним експертом Гайсинського міжрайонного відділення В.М. Гирбою. В результаті експертизи у ОСОБА_1 були виявлені тілесні ушкодження у вигляді синця та садна в ділянці правого плеча. Експерт дійшов висновку, що зазначені пошкодження могли утворитися внаслідок дії тупого твердого предмета за обставин і в строки, на які вказує особа, що проходила експертизу. Згідно з експертним висновком, зазначені ушкодження відносяться до легких тілесних ушкоджень, що не спричинили короткочасного розладу здоров`я.
Отже, висновок судово-медичної експертизи підтверджує факт заподіяння ОСОБА_1 тілесних ушкоджень 31 травня 2016 року, їх локалізацію, характер та можливий механізм утворення, а також віднесення цих ушкоджень до категорії легких тілесних ушкоджень, що не спричинили короткочасного розладу здоров`я. Зазначені дані повністю узгоджуються з обставинами, встановленими ухвалою про закриття кримінального провадження, та з показаннями ОСОБА_1 , надані під час судового розгляду.
Крім того, судом першої інстанції правильно встановлено, що позивачка ОСОБА_1 є особою пенсійного віку, а також є особою з інвалідністю ІІІ групи, що підтверджено відповідними документами, які є у матеріалах справи. З огляду на вік, фізичний стан, наявність інвалідності та соціальний статус позивачки, суд бере до уваги її особливу вразливість у ситуації, що склалася внаслідок неправомірних дій відповідача. Ці чинники мають важливе значення для оцінки обсягу моральної шкоди, заподіяної позивачці.
У сукупності встановлені судом обставини дають достатні підстави для висновку, що протиправні дії відповідача ОСОБА_2 , внаслідок яких позивачці ОСОБА_1 було заподіяно тілесні ушкодження, які дійсно мали місце, вчинені саме ним та підтверджені належними та допустимими доказами. Кримінальне провадження щодо ОСОБА_2 було закрито не з реабілітуючих підстав, а в зв`язку із закінченням строків давності притягнення до кримінальної відповідальності, що, відповідно до усталеної судової практики, не звільняє особу від цивільно-правового обов`язку відшкодувати завдану моральну шкоду.
За змістом статей 15, 16 Цивільного кодексу (далі – ЦК) України кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання. Способами захисту особистих немайнових або майнових прав та інтересів, з якими особа має право звернутися до суду, зокрема, є відшкодування збитків та інші способи відшкодування майнової шкоди, відшкодування моральної (немайнової) шкоди.
Відповідно до статті 1167 ЦК України моральна шкода, завдана фізичній або юридичній особі неправомірними рішеннями, діями чи бездіяльністю, відшкодовується особою, яка її завдала, за наявності її вини, крім випадків, встановлених частиною другою цієї статті. Моральна шкода відшкодовується незалежно від вини органу державної влади, органу влади Автономної Республіки Крим, органу місцевого самоврядування, фізичної або юридичної особи, яка її завдала, зокрема, якщо шкоди завдано каліцтвом, іншим ушкодженням здоров`я або смертю фізичної особи внаслідок дії джерела підвищеної небезпеки.
У частині першій статті 1168 ЦК України зазначено, що  моральна шкода, завдана каліцтвом або іншим ушкодженням здоров`я, може бути відшкодована одноразово або шляхом здійснення щомісячних платежів. 
Частиною першою статті 1177 ЦК України визначено, що шкода, завдана фізичній особі, яка потерпіла від кримінального правопорушення, відшкодовується відповідно до закону.
За частиною першою статті 23 ЦК України особа має право на відшкодування моральної шкоди, завданої внаслідок порушення її прав. Відповідно до частини другої цієї статті моральна шкода полягає: 1) у фізичному болю та стражданнях, яких фізична особа зазнала у зв`язку з каліцтвом або іншим ушкодженням здоров`я; 2) у душевних стражданнях, яких фізична особа зазнала у зв`язку з протиправною поведінкою щодо неї самої, членів її сім`ї чи близьких родичів; 3) у душевних стражданнях, яких фізична особа зазнала у зв`язку із знищенням чи пошкодженням її майна; 4) у приниженні честі та гідності фізичної особи, а також ділової репутації фізичної або юридичної особи.
Розмір грошового відшкодування моральної шкоди визначається судом залежно від характеру правопорушення, глибини фізичних та душевних страждань, погіршення здібностей потерпілого або позбавлення його можливості їх реалізації, ступеня вини особи, яка завдала моральної шкоди, якщо вина є підставою для відшкодування, а також з урахуванням інших обставин, які мають істотне значення.
Визначаючи розмір відшкодування, суд має керуватися принципами розумності, справедливості та співмірності. Розмір відшкодування моральної шкоди має бути не більшим, ніж достатньо для розумного задоволення потреб потерпілої особи, і не повинен приводити до її безпідставного збагачення.
Під моральною шкодою слід розуміти втрати немайнового характеру внаслідок моральних чи фізичних страждань, або інших негативних явищ, заподіяних фізичній чи юридичній особі незаконними діями або бездіяльністю інших осіб. Суд, зокрема, повинен з`ясувати, чим підтверджується факт заподіяння позивачеві моральних чи фізичних страждань або втрат немайнового характеру, за яких обставин чи якими діями (бездіяльністю) вони заподіяні, в якій грошовій сумі чи в якій матеріальній формі позивач оцінює заподіяну йому шкоду та з чого він при цьому виходить, а також інші обставини, що мають значення для вирішення спору.
У справі, яка розглядається, встановлено, що Гайсинський районний суд Вінницької області ухвалою від 24 листопада 2022 року у справі № 129/2729/17 задовольнив клопотання обвинуваченого ОСОБА_2 та звільнив його від кримінальної відповідальності за частиною першою статті 125 КК України у кримінальному провадженні, внесеному в Єдиний реєстр досудових розслідувань за № 12016020120000454 від 31 травня 2016 року, на підставі статті 49 КК України, у зв`язку із закінченням строків давності притягнення до кримінальної відповідальності, провадження у справі закрив. Цивільний позов залишив без розгляду (а. с. 8).
Відповідно до частини шостої статті 82 ЦПК України вирок суду в кримінальному провадженні, ухвала про закриття кримінального провадження і звільнення особи від кримінальної відповідальності або постанова суду у справі про адміністративне правопорушення, які набрали законної сили, є обов`язковими для суду, що розглядає справу про правові наслідки дій чи бездіяльності особи, стосовно якої ухвалений вирок, ухвала або постанова суду, лише в питанні, чи мали місце ці дії (бездіяльність) та чи вчиненні вони цією особою.
Статтею 284 КПК України передбачено вичерпний перелік підстав для закриття кримінального провадження. Всі підстави закриття кримінального провадження поділяються на реабілітуючи та нереабілітуючі. До реабілітуючих належать лише три підстави: встановлено відсутність події кримінального правопорушення; встановлено відсутність у діянні складу кримінального правопорушення; не встановлено достатніх доказів для доведення винуватості особи в суді та вичерпано можливості їх отримати. До нереабілітуючих підстав закриття кримінального провадження належить, зокрема, звільнення особи від кримінальної відповідальності у зв`язку із закінченням строків давності.
Нереабілітуючі підстави закриття кримінального провадження означають, що стосовно особи зібрано достатньо доказів для підозри у вчиненні кримінального правопорушення, однак через певні обставини кримінальне провадження щодо цієї особи виключається (див. постанову Верховного Суду від 01 лютого 2024 року у справі № № 930/497/23 (провадження № 51-4798км23).
У постанові Верховного Суду від 14 лютого 2018 року у справі № 398/571/15-ц (провадження № 61-1059св20) висловлено правову позицію, що звільнення від кримінальної відповідальності у зв`язку із закінченням строків давності не свідчить про виправдання особи, про визнання її невинною у вчиненні злочину. У такому випадку КК України виходить із встановлення факту вчинення особою кримінально-караного діяння, тому вказані підстави звільнення від кримінальної відповідальності є нереабілітуючими.
У постанові Верховного Суду від 17 серпня 2022 року у справі № 346/4425/18 (провадження № 61-7008св21) зроблено висновок про те, що звільнення особи від кримінальної відповідальності на підставі статті 49 КК України у зв`язку із закінченням строків давності та закриття кримінального провадження на підставі пункту 1 частини другої статті 284 КПК України є нереабілітуючими обставинами, тому відповідач повинен відшкодувати позивачу заподіяну з його вини шкоду.
Подібна правова позиція викладена у постанові Верховного Суду від 27 лютого 2023 року в справі № 367/6377/17 (провадження № 61-975св23).
У справі, яка розглядається, встановлено, що кримінальне провадження щодо ОСОБА_2 було закрито не з причин відсутності події або складу злочину, а саме у зв`язку із закінченням строків давності, що є нереабілітуючою обставиною. Тому звільнення від кримінальної відповідальності за статтею 49 КК України не звільняє особу від обов`язку відшкодувати заподіяну кримінальним правопорушенням шкоду.
Суд повторює, що за змістом частини шостої статті 82 ЦПК України не лише вирок, але і ухвала про закриття кримінального провадження із звільненням від кримінальної відповідальності, які набрали законної сили, є обов`язковими для суду у цивільному провадженні виключно в питаннях, чи мало місце діяння (кримінальне правопорушення) та чи вчинене воно цією особою.
Відповідно до частини третьої статті 285 КПК України обвинуваченому, який може бути звільнений від кримінальної відповідальності, повинно бути роз`яснено суть обвинувачення, підставу звільнення від кримінальної відповідальності і право заперечувати про закриття кримінального провадження з цієї підстави. У разі якщо обвинувачений, щодо якого передбачене звільнення від кримінальної відповідальності, заперечує проти цього, судове провадження проводиться в повному обсязі в загальному порядку.
ОСОБА_2 у разі незгоди з підставою закриття кримінального провадження щодо нього згідно з ухвалою суду від 24 листопада 2022 року у кримінальній справі № 129/2729/17 – у зв`язку із закінченням строків давності, що є нереабілітуючою обставиною, мав право заперечувати проти закриття кримінального провадження з цієї підстави і наполягати на своєму повному виправданні (реабілітації). ОСОБА_2 не був позбавлений права оскаржити в апеляційному порядку ухвалу суду від 24 листопада 2022 року в кримінальній справі № 129/2729/17 з таких же підстав. Однак, доказів вчинення таких дій відповідачем у матеріалах справи відсутні.
Водночас ОСОБА_2 хоча й заперечував свою вину у вчинені кримінального правопорушення, проте під час розгляду кримінальної № 129/2729/17 подав клопотання про звільнення його від кримінальної відповідальності на підставі статті 49 КК України у зв`язку із закінченням строків давності притягнення до кримінальної відповідальності та просив закрити кримінальне провадження.
Подання клопотання про закриття кримінального провадження за закінченням строків притягнення до кримінальної відповідальності є правом обвинуваченого, однак це не спростовує нереабілітуючий характер відповідної підстави звільнення особи від кримінальної відповідальності, що не звільняє особу від обов`язку відшкодувати заподіяну шкоду.
Встановивши, що внаслідок неправомірних дій відповідача ОСОБА_2 позивачці ОСОБА_1 були спричинені тілесні ушкодження, підтверджені висновком судово-медичної експертизи та іншими належними доказами дослідженими судом (зокрема матеріалами кримінального провадження № 12016020120000454, витягом із ЄРДР тощо), суд дійшов правильного висновку про наявність підстав для відшкодування моральної (немайнової) шкоди.
Суд першої інстанції вірно враховує, що позивачка є особою похилого віку, має статус особи з інвалідністю ІІІ групи, що підвищує її фізичну вразливість та емоційну чутливість. Отримані тілесні ушкодження хоч і не призвели до короткочасного розладу здоров`я, проте супроводжувалися вираженим фізичним болем, порушенням сну, обмеженням у побутовій діяльності та тривалими негативними емоційними переживаннями.
Судом першої інстанції правильно враховано, що протиправна поведінка відповідача носила агресивний, публічний та свідомо принизливий характер. Відповідач, за даними справи, неодноразово виявляв вербальну та фізичну агресію до позивачки, загрожуючи їй, що створило атмосферу постійного страху, психологічного дискомфорту та внутрішньої напруги. Такі обставини мають значний вплив на психоемоційний стан особи, особливо в умовах спільного проживання біля одного двору.
Суд першої інстанції також вірно взяв до уваги, що зазначені моральні страждання є тривалими, позивачка повідомила про постійне відчуття тривоги та обмеження свободи пересування у звичному життєвому середовищі. Конфлікт, що виник, не був одноразовим, а є частиною системного протистояння, яке завдає психоемоційної шкоди позивачці на тривалий час.
Оцінюючи обсяг заподіяної моральної шкоди, суд виходить із засад розумності, справедливості та співмірності, передбачених статтею 23 ЦК України. Сума компенсації має забезпечити розумне задоволення потреб потерпілої особи, не спрямовуючись на її безпідставне збагачення, і водночас – відображати тяжкість та тривалість моральних страждань, яких вона зазнала.
Враховуючи характер заподіяних страждань, їх тривалість, вік та стан здоров`я позивачки, ступінь вини відповідача, а також практику Верховного Суду у подібних справах, суд правильно вважав розмір заявленої компенсації у 100 000 грн завищеним, а справедливою та співмірною компенсацією моральної шкоди в цій справі є сума 10 000 (десять тисяч) гривень.
Доводи апеляційної скарги зводяться до незгоди з висновками суду стосовно встановлення обставин справи, містять посилання на факти, що були предметом дослідження й оцінки судом, який їх обґрунтовано спростував, що, в свою чергу, не дає підстав для висновку про неповне з`ясування судом першої інстанції обставин, що мають значення для справи, неправильне застосування норм матеріального права або порушення норм процесуального права, а тому відповідно до положень ст. 375 ЦПК України апеляційну скаргу належить залишити без задоволення, а рішення суду першої інстанції - без змін.
Європейський суд з прав людини вказав, що згідно з його усталеною практикою, яка відображає принцип, пов`язаний з належним здійсненням правосуддя, у рішеннях судів та інших органів з вирішення спорів мають бути належним чином зазначені підстави, на яких вони ґрунтуються. Хоча пункт 1 статті 6 Конвенції зобов`язує суди обґрунтовувати свої рішення, його не можна тлумачити як такий, що вимагає детальної відповіді на кожен аргумент. Міра, до якої суд має виконати обов`язок щодо обґрунтування рішення, може бути різною в залежності від характеру рішення (SERYAVIN AND OTHERS v. UKRAINE , № 4909/04, § 58, ЄСПЛ, від 10 лютого 2010 року), (Проніна проти України, № 63566/00, § 23, ЄСПЛ, від 18 липня 2006 року).
Відповідно до підпункту «в» пункту 4 частини першої статті 382 ЦПК України, статті 141 ЦПК України суд розподіляє судові витрати, понесені у зв`язку з переглядом справи у суді апеляційної інстанції.
Оскільки апеляційна скарга залишена без задоволення, то понесені судові витрати покладаються на учасника справи, який звернувся з апеляційною скаргою.
До закінчення розгляду справи по суті представник позивача адвокат Катрич П.С. подав до суду заяву про стягнення витрат на правничу допомогу та надав докази їх понесення і  просив стягнути з відповідача на користь позивача судові витрати на правничу допомогу у суді апеляційної інстанції у розмірі 5000 грн.
На підтвердження понесення витрат на правничу допомогу адвокат Катрич П.С. надала акт № 2 здачі-прийму правничої допомоги до договору від 27.09.2024 р. № 27/09 в якому зазначено що загальна сума витрат складає 5000 гривень.
Суд враховує положення пункту 14 Рекомендацій Комітету Міністрів Ради Європи (КМРЄ) державам-членам Щодо шляхів полегшення доступу до правосуддя (on measures facilitating access to justice) №R(81)7, згідно з якими за винятком особливих обставин сторона, яка виграла справу, в принципі має одержувати від сторони, яка програла справу, відшкодування видатків і витрат, включаючи гонорари адвокатам, котрі вона небезпідставно понесла в зв`язку із провадженням.
З огляду на викладене, суд апеляційної інстанції дійшов висновку про стягнення з відповідача ОСОБА_2 , судові витрати на правничу допомогу у розмірі 5000 грн, понесені  ОСОБА_1 в суді апеляційної інстанції.
Керуючись ст. ст. 367, 368, 374, 375, 381-384 ЦПК України, Вінницький апеляційний суд у складі колегії суддів,
постановив :

Апеляційну скаргу представника відповідача ОСОБА_2 - адвоката Шмирова Євгенія Ігоровича залишити без задоволення.
Заочне рішення Ладижинського міського суду Вінницької області від 05 листопада 2025 року - залишити без змін.
Стягнути з ОСОБА_2 (код РНОКПП НОМЕР_1 ) на користь ОСОБА_1 , ( код РНОКПП НОМЕР_2 ), судові витрати (витрати на правничу допомогу) у розмірі 5000 (п`ять тисяч) гривень.
Постанова суду апеляційної інстанції набирає законної сили з дня її прийняття, є остаточною, касаційному оскарженню не підлягає, крім випадків, передбачених пунктом 2 частини третьої статті 389 ЦПК України.

Головуючий:  І.В. Міхасішин

Судді: О.Ю. Береговий

Ю.Б. Войтко