ПОСТАНОВА
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ
27 липня 2026 р. | Справа № 520/31385/25
Другий апеляційний адміністративний суд у складі колегії:
Головуючого судді: П`янової Я.В.,
Суддів: Бегунца А.О. , Русанової В.Б. ,
розглянувши в порядку письмового провадження у приміщенні Другого апеляційного адміністративного суду адміністративну справу за апеляційною скаргою Головного управління ДПС у Харківській області на рішення Харківського окружного адміністративного суду від 02.04.2026, головуючий суддя І інстанції: Горшкова О.О., м. Харків, повний текст складено 02.04.26 у справі № 520/31385/25
за позовом Товариства з обмеженою відповідальністю "АЛЬБАТРОС-КОМПАНІ" 
до  Головного управління ДПС у Харківській області   
про визнання протиправним та скасування податкового повідомлення-рішення,
ВСТАНОВИВ:
Товариство з обмеженою відповідальністю "АЛЬБАТРОС-КОМПАНІ" (далі за текстом також - позивач, ТОВ "АЛЬБАТРОС-КОМПАНІ") звернулося до адміністративного суду з позовом до Головного управління ДПС у Харківській області (далі та текстом також – відповідач, ГУ ДПС у Харківській області, контролюючий орган), в якому просило: 
- визнати протиправним та скасувати податкове повідомлення-рішення від 04.08.2025 за №0/38740/0415, прийняте Головним управлінням ДПС у Харківській області відносно Товариства з обмеженою відповідальністю "АЛЬБАТРОС-КОМПАНІ", про донарахування податкових зобов`язань з податку на додану вартість зі штрафними санкціями у розмірі 129 671,30 грн;
- визнати протиправним та скасувати податкове повідомлення-рішення від 04.08.2025 за №0/38737/0415, прийняте Головним управлінням ДПС у Харківській області відносно Товариства з обмеженою відповідальністю "АЛЬБАТРОС-КОМПАНІ", яким зменшено від`ємне значення податку на додану вартість у розмірі 19 100,00 грн.
Рішенням Харківського окружного адміністративного суду від 02 квітня 2026 року позов задоволено.
Визнано протиправним та скасовано податкове повідомлення-рішення від 04.08.2025 за №0/38740/0415, прийняте Головним управлінням ДПС у Харківській області відносно Товариства з обмеженою відповідальністю "АЛЬБАТРОС-КОМПАНІ", про донарахування податкових зобов`язань з податку на додану вартість зі штрафними санкціями у розмірі 129 671,30 грн.
Визнано протиправним та скасовано податкове повідомлення-рішення від 04.08.2025 за №0/38737/0415, прийняте Головним управлінням ДПС у Харківській області відносно Товариства з обмеженою відповідальністю "АЛЬБАТРОС-КОМПАНІ", яким зменшено від`ємне значення податку на додану вартість у розмірі 19 100,00 грн.
Стягнуто на користь Товариства з обмеженою відповідальністю "АЛЬБАТРОС-КОМПАНІ" за рахунок бюджетних асигнувань Головного управління ДПС у Харківській області сплачений судовий збір у сумі 3028 грн.
Стягнуто на користь Товариства з обмеженою відповідальністю "АЛЬБАТРОС-КОМПАНІ" за рахунок бюджетних асигнувань Головного управління ДПС у Харківській області витрати на правничу допомогу у сумі 8000 грн.
Не погодившись із рішенням суду першої інстанції, відповідач оскаржив його в апеляційному порядку, оскільки вважає, що рішення ухвалене з неправильним застосуванням норм матеріального права, а викладені у ньому висновки не відповідають обставинам справи.
В обґрунтування вимог апеляційної скарги відповідач наводить обставини справи та податкової перевірки, доводить правомірність оскаржуваних податкових повідомлень-рішень. Доводить, що податковим органом не порушено процедуру перевірки та прийнято спірні рішення у спосіб, визначений податковим законодавством. Не погоджується з сумою витрат на правничу допомогу, стягнутою судом першої інстанції на користь позивача.
За результатами апеляційного розгляду відповідач просить скасувати рішення суду першої інстанції та ухвалити нове судове рішення, яким позов залишити без задоволення.
Від відповідача надійшов відзив на апеляційну скаргу, в якому він зазначає, що рішення суду першої інстанції ухвалене з додержанням норм матеріального та процесуального права. Вважає рішення суду першої інстанції законним та обґрунтованим, а тому апеляційну скаргу просить залишити без задоволення, а рішення суду першої інстанції - без змін. Просить стягнути з відповідача витрати на правничу допомогу, понесені позивачем під час розгляду справи у суді апеляційної інстанції у сумі 2000,00 грн.
Відповідно до пункту третього частини першої статті 311 Кодексу адміністративного судочинства України (далі також – КАС України) суд апеляційної інстанції розглядає справу в порядку письмового провадження за наявними у справі матеріалами, фіксування судового засідання за допомогою звукозаписувального технічного засобу не здійснюється.
Колегія суддів, переглянувши справу за наявними у ній доказами та перевіривши законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги, вважає, що апеляційна скарга не підлягає задоволенню, з таких підстав.
Судом першої інстанції встановлено та підтверджено у суді апеляційної інстанції, що Головним управлінням ДПС у Харківській області проведена камеральна перевірка податкової звітності з податку на додану вартість щодо виявлення помилок (порушень) Товариства з обмеженою відповідальністю «АЛЬБАТРОС-КОМПАНІ» за травень 2024 року.
Згідно з висновками акта перевірки контролюючим органом встановлено порушення ТОВ «АЛЬБАТРОС-КОМПАНІ» вимог пункту 187.1 статті 187, пункту 200.2, 200.4 статті 200 Податкового кодексу України, пункту 1, підпункту 2 пункту 3 розділу V Порядку № 21.
За результатами перевірки, на підставі акта перевірки, контролюючим органом сформовано податкові повідомлення-рішення № 0/38740/0415 від 04.08.2025, яким зменшено розміру від`ємного значення податку на додану вартість на суму 19 100,00 грн, та податкове повідомлення-рішення №0/38740/0415 від 04.08.2025, яким збільшено грошове зобов`язання з податку на додану вартість у розмірі 129671,30 грн, з яких 117 883 грн 30 коп. податкове зобов`язання та 11 788 грн 30 коп. – штрафні санкції.
Не погодившись із вказаними податковими повідомленнями-рішеннями від 04.08.2025, позивач оскаржив їх до ДПС України, одночасно подавши заяву на поновлення строку на оскарження рішень.
Проте рішенням ДПС України від 29.10.2025 за №31202/6/99-00-06-01-03-06 позивачу відмовлено у поновлення строку адміністративного оскарження податкових повідомлень-рішень, а рішенням від 29.10.2025 за №31259/6/99-00-06-01-03-06 – скаргу ТОВ «АЛЬБАТРОС-КОМПАНІ» залишено без розгляду.
Крім того, листом від 21.10.2025 за №56021/6/20-40-04-15-11, Головне управління ДПС у Харківській області повідомило позивача про те, що у податкових повідомленнях-рішеннях від 04.08.2025 за №0/38737/0415 та № 0/38740/0415 допущено помилку в номері акта перевірки, а саме: зазначено №30082/20-40-04-16-03/45259482, хоча правильним є - №30082/20-40-04-15-03/45259482.
Вважаючи рішення податкового органу від 04.08.2025 № 0/38737/0415 та № 0/38740/0415 протиправними, ТОВ "АЛЬБАТРОС-КОМПАНІ" звернулося до суду з позовом.
Ухвалюючи рішення про задоволення позовних вимог, суд першої інстанції дійшов висновку, що донарахування податкових зобов`язань з податку на додану вартість у розмірі 136983,20 грн за травень 2024 року за помилково складеними травневими податковими накладними № 5, 6, 7 від 13.05.24 є безпідставним, а відтак і оскаржувані податкові повідомлення-рішення від 04.08.2025 №0/38740/0415 та від 04.08.2025 №0/38737/0415 є необґрунтованими та такими, що підлягають скасуванню.
Колегія суддів апеляційної інстанції погоджується з висновками суду першої інстанції, оскільки вони знайшли своє підтвердження під час апеляційного розгляду справи та виходить з такого.
Відповідно до статті 19 Конституції України органи державної влади та органи місцевого самоврядування, їх посадові особи зобов`язані діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України.
Відносини, що виникають у сфері справляння податків і зборів, регулює Податковий кодекс України від 02.12.2010 за № 2755-VІ (далі - ПК України).
Відповідно до пп. 20.1.4 п. 20.1 ст. 20 Податкового кодексу України, контролюючі органи, визначені підпунктом 41.1.1 пункту 41.1 статті 41 цього Кодексу, мають право проводити відповідно до законодавства перевірки і звірки платників податків (крім Національного банку України), у тому числі після проведення процедур митного контролю та/або митного оформлення.
Згідно з п. 75.1 ст. 75 Податкового кодексу України контролюючі органи мають право проводити камеральні, документальні (планові або позапланові; виїзні або невиїзні) та фактичні перевірки. Камеральні та документальні перевірки проводяться контролюючими органами в межах їх повноважень виключно у випадках та у порядку, встановлених цим Кодексом, а фактичні перевірки - цим Кодексом та іншими законами України, контроль за дотриманням яких покладено на контролюючі органи.
Підпунктом 75.1.1 пункту 75.1 статті 75 Податкового кодексу України визначено, що камеральною вважається перевірка, яка проводиться у приміщенні контролюючого органу виключно на підставі даних, зазначених у податкових деклараціях (розрахунках) платника податків та даних системи електронного адміністрування податку на додану вартість (даних центрального органу виконавчої влади, що реалізує державну політику у сфері казначейського обслуговування бюджетних коштів, в якому відкриваються рахунки платників у системі електронного адміністрування податку на додану вартість, даних Єдиного реєстру податкових накладних та даних митних декларацій), а також даних Єдиного реєстру акцизних накладних та даних системи електронного адміністрування реалізації пального та спирту етилового.
Предметом камеральної перевірки також може бути своєчасність подання податкових декларацій (розрахунків) та/або своєчасність реєстрації податкових накладних та/або розрахунків коригування до податкових накладних у Єдиному реєстрі податкових накладних, акцизних накладних та/або розрахунків коригування до акцизних накладних у Єдиному реєстрі акцизних накладних, виправлення помилок у податкових накладних та/або своєчасність сплати узгодженої суми податкового (грошового) зобов`язання виключно на підставі даних, що зберігаються (опрацьовуються) у відповідних інформаційних базах.
Згідно з пп. 16.1.4 п. 16.1 ст. 16 Податкового кодексу України платник податків зобов`язаний сплачувати податки та збори в строки та у розмірах, встановлених цим Кодексом та законами з питань митної справи.
Відповідно до п. 36.1 ст. 36 Податкового кодексу України податковим обов`язком визнається обов`язок платника податку обчислити, задекларувати та/або сплатити суму податку та збору в порядку і строки, визначені цим Кодексом, законами з питань митної справи.
Статтею 38 Податкового кодексу України визначено, що виконанням податкового обов`язку визнається сплата в повному обсязі платником відповідних сум податкових зобов`язань у встановлений податковим законодавством строк. Сплата податку та збору здійснюється платником податку безпосередньо, а у випадках, передбачених податковим законодавством, - податковим агентом, або представником платника податку.
Пунктом 31.1 статті 31 Податкового кодексу України встановлено, що строком сплати податку та збору визнається період, що розпочинається з моменту виникнення податкового обов`язку платника податку із сплати конкретного виду податку і завершується останнім днем строку, протягом якого такий податок чи збір повинен бути сплачений у порядку, визначеному податковим законодавством. Податок чи збір, що не був сплачений у визначений строк, вважається не сплаченим своєчасно.
Момент виникнення податкового обов`язку платника податків, у тому числі податкового агента, визначається календарною датою.
Відповідно до п. 46.1 ст. 46 Податкового кодексу України податкова декларація, розрахунок, звіт (далі - податкова декларація) - документ, що подається платником податків (у тому числі відокремленим підрозділом у випадках, визначених цим Кодексом) контролюючому органу у строки, встановлені законом, на підставі якого здійснюється нарахування та/або сплата податкового зобов`язання або відображаються обсяги операції (операцій), доходів (прибутків), щодо яких податковим та митним законодавством передбачено звільнення платника податку від обов`язку нарахування і сплати податку і збору, чи документ, що свідчить про суми доходу, нарахованого (виплаченого) на користь платників податків - фізичних осіб, суми утриманого та/або сплаченого податку.
Згідно зі ст. 203 Податкового кодексу України податкова декларація подається за базовий звітний (податковий) період, що дорівнює календарному місяцю, протягом 20 календарних днів, що настають за останнім календарним днем звітного (податкового) місяця.
Сума податкового зобов`язання, зазначена платником податку в поданій ним податковій декларації, підлягає сплаті протягом 10 календарних днів, що настають за останнім днем відповідного граничного строку, передбаченого пунктом 203.1 цієї статті для подання податкової декларації.
Приписами пункту 54.1 статті 54 Податкового кодексу України визначено, що крім випадків, передбачених податковим законодавством, платник податків самостійно обчислює суму податкового та/або грошового зобов`язання та/або пені, яку зазначає у податковій (митній) декларації або уточнюючому розрахунку, що подається контролюючому органу у строки, встановлені цим Кодексом. Така сума грошового зобов`язання та/або пені вважається узгодженою.
Пунктом 57.1 статті 57 Податкового кодексу України встановлено, що платник податків зобов`язаний самостійно сплатити суму податкового зобов`язання, зазначену у поданій ним податковій декларації, протягом 10 календарних днів, що настають за останнім днем відповідного граничного строку, передбаченого цим Кодексом для подання податкової декларації, крім випадків, встановлених цим Кодексом.
Пунктами 76.2 та 76.3 статті 76 Податкового кодексу України передбачено, що порядок оформлення результатів камеральної перевірки здійснюється відповідно до вимог ст. 86 цього Кодексу. Камеральна перевірка податкової декларації або уточнюючого розрахунку може бути проведена лише протягом 30 календарних днів, що настають за останнім днем граничного строку їх подання, а якщо такі документи були надані пізніше, - за днем їх фактичного подання. Камеральна перевірка з інших питань проводиться з урахуванням строків давності, визначених ст. 102 цього Кодексу.
Водночас відповідно до ст. 102 Податкового кодексу України контролюючий орган, крім випадків, визначених п. 102.2 цієї статті, має право провести перевірку та самостійно визначити суму грошових зобов`язань платника податків у випадках, визначених цим Кодексом, не пізніше закінчення 1095 дня (2555 дня у разі проведення перевірки контрольованої операції відповідно до ст. 39 цього Кодексу), що настає за останнім днем граничного строку подання податкової декларації, звіту про використання доходів (прибутків) неприбуткової організації, визначеної п. 133.4 ст. 133 цього Кодексу, та/або граничного строку сплати грошових зобов`язань, нарахованих контролюючим органом, а якщо така податкова декларація була надана пізніше, - за днем її фактичного подання. Якщо протягом зазначеного строку контролюючий орган не визначає суму грошових зобов`язань, платник податків вважається вільним від такого грошового зобов`язання (в тому числі від нарахованої пені), а спір стосовно такої декларації та/або податкового повідомлення не підлягає розгляду в адміністративному або судовому порядку.
У разі подання платником податку уточнюючого розрахунку до податкової декларації контролюючий орган має право визначити суму податкових зобов`язань за такою податковою декларацією протягом 1095 днів з дня подання уточнюючого розрахунку.
Граничні строки застосування штрафних (фінансових) санкцій (штрафів) до платників податків відповідають строкам давності для нарахування податкових зобов`язань, визначеним ст. 102 цього Кодексу (стаття 114 Податкового кодексу України).
Аналіз наведених норм законодавства свідчить, що контролюючий орган має право провести камеральну перевірку своєчасності сплати узгодженої суми податкового (грошового) зобов`язання з урахуванням строків давності, визначених статтею 102 ПК України, тобто до закінчення 1095 дня, що настає за останнім днем граничного строку сплати грошових зобов`язань, тобто виключно в межах зазначеного строку контролюючий орган має право притягнути платника податків до фінансової відповідальності.
Відповідно до абзацу першого пункту 44.1 статті 44 ПК України для цілей оподаткування платники податків зобов`язані вести облік доходів, витрат та інших показників, пов`язаних з визначенням об`єктів оподаткування та/або податкових зобов`язань, на підставі первинних документів, регістрів бухгалтерського обліку, фінансової звітності, інших документів, пов`язаних з обчисленням і сплатою податків і зборів, ведення яких передбачено законодавством.
Платникам податків забороняється формування показників податкової звітності, митних декларацій на підставі даних, не підтверджених документами, що визначені абзацом першим цього пункту (абзац другий пункту 44.1 статті 44 ПК України).
Пунктом 44.2 ст. 44 ПК України для обрахунку об`єкта оподаткування платник податку на прибуток використовує дані бухгалтерського обліку та фінансової звітності щодо доходів, витрат та фінансового результату до оподаткування.
Відповідно до пункту 187.1 статті 187 ПК України датою виникнення податкових зобов`язань з постачання товарів/послуг вважається дата, яка припадає на податковий період, протягом якого відбувається будь-яка з подій, що сталася раніше:
а) дата зарахування коштів від покупця/замовника на банківський рахунок платника податку як оплата товарів/послуг, що підлягають постачанню, а в разі постачання товарів/послуг за готівку - дата оприбуткування коштів у касі платника податку, а в разі відсутності такої - дата інкасації готівки у банківській установі, що обслуговує платника податку;
б) дата відвантаження товарів, а в разі експорту товарів - дата оформлення митної декларації, що засвідчує факт перетинання митного кордону України, оформлена відповідно до вимог митного законодавства, а для послуг - дата оформлення документа, що засвідчує факт постачання послуг платником податку.
Пунктом 200.1 статті 200 ПК України визначено, що сума податку, що підлягає сплаті (перерахуванню) до Державного бюджету України або бюджетному відшкодуванню, визначається як різниця між сумою податкового зобов`язання звітного (податкового) періоду та сумою податкового кредиту такого звітного (податкового) періоду.
Згідно з абз.1 п.200.2 ст.200 ПК України при позитивному значенні суми, розрахованої згідно з пунктом 200.1 цієї статті, така сума підлягає сплаті (перерахуванню) до бюджету у строки, встановлені цим розділом.
Пунктом 200.4 статті 200 ПК України передбачено, що при від`ємному значенні суми, розрахованої згідно з пунктом 200.1 цієї статті, така сума:
а) враховується у зменшення суми податкового боргу з податку, що виник за попередні звітні (податкові) періоди (у тому числі розстроченого або відстроченого відповідно до цього Кодексу) в частині, що не перевищує суму, обчислену відповідно до пункту 200-1.3 статті 200-1 цього Кодексу на момент отримання контролюючим органом податкової декларації, а в разі відсутності податкового боргу -
б) або підлягає бюджетному відшкодуванню за заявою платника у сумі податку, фактично сплаченій отримувачем товарів/послуг у попередніх та звітному податкових періодах постачальникам таких товарів/послуг або до Державного бюджету України, в частині, що не перевищує суму, обчислену відповідно до пункту 200-1.3 статті 200-1 цього Кодексу на момент отримання контролюючим органом податкової декларації, на поточний рахунок платника податку та/або у рахунок сплати грошових зобов`язань або погашення податкового боргу такого платника податку з інших платежів, що сплачуються до державного бюджету;
в) та/або зараховується до складу податкового кредиту наступного звітного (податкового) періоду.
Отже, фінансовий результат для цілей визначення об`єкта оподаткування податком на додану вартість мають бути підтверджені належним чином складеними первинними документами, що відображають реальність господарської операції, які є підставою для формування податкового обліку платника податків. Податкова накладна є документом, який підтверджує факт сплати покупцем ПДВ у ціні товару.
Статтею 1 Закону України «Про бухгалтерський облік та фінансову звітність в Україні» (далі - Закон №996-ХІV) визначено, що первинний документ - це документ, який містить відомості про господарську операцію та підтверджує її здійснення, а статтею 3 передбачено, що бухгалтерський облік є обов`язковим видом обліку, який ведеться підприємством. Фінансова, податкова, статистична та інші види звітності, що використовують грошовий вимірник, ґрунтуються на даних бухгалтерського обліку.
Господарською операцією є дія або подія, яка викликає зміни в структурі активів та зобов`язань, власному капіталі підприємства. 
Тобто визначальною ознакою господарської операції є те, що вона повинна спричиняти реальні зміни майнового стану платника податків.
Відповідно до ч.1 ст.9 Закону №996-ХІV підставою для бухгалтерського обліку господарських операцій є первинні документи, які фіксують факти здійснення господарських операцій. Первинні документи повинні бути складені під час здійснення господарської операції, а якщо це неможливо - безпосередньо після її закінчення.
Необхідність підтвердження господарських операцій первинними документами визначена також в пп.1.2 п.1, пп.2.1 п.2 Положення про документальне забезпечення записів у бухгалтерському обліку, затвердженого Наказом Міністерства фінансів України № 88 від 24.05.1995, зареєстрованого в Міністерстві юстиції України 05.06.1995 за № 168/704 (далі - Положення) первинні документи - це письмові свідоцтва, що фіксують та підтверджують господарські операції, включаючи розпорядження та дозволи адміністрації на їх проведення.
Відповідно до ч.2 ст.9 вказаного вище Закону та п.2.4 Положення первинні документи можуть бути складені на паперових або машинних носіях та повинні мати такі обов`язкові реквізити: назву документа (форми); дату і місце складання; назву підприємства, від імені якого складено документ; зміст та обсяг господарської операції, одиницю виміру господарської операції; посади осіб, відповідальних за здійснення господарської операції і правильність її оформлення; особистий підпис або інші дані, що дають змогу ідентифікувати особу, яка брала участь у здійсненні господарської операції.
Згідно з п.2.15 та п.2.16 вказаного Положення забороняється приймати до виконання первинні документи на операції, що суперечать законодавчим та нормативним актам.
Із зазначеного слідує, що наслідки господарської операції можуть враховуватися суб`єктом господарювання для цілей бухгалтерського та податкового обліку, у тому числі при формуванні витрат та податкового кредиту, тільки у випадку підтвердження здійснення цієї операції відповідними первинними документами, що мають відповідати вимогам Закону України «Про бухгалтерський облік та фінансову звітність».
Якщо ж фактичного здійснення господарської операції не було, хоч і первинний документ наявний, у податковому та бухгалтерському обліку вони не можуть відображатися.
Отже, правові наслідки у виді виникнення права платника податку на формування витрат та податкового кредиту наступають лише у разі реального (фактичного) вчинення господарських операцій з придбання товарів (робіт, послуг) з метою їх використання в своїй господарській діяльності, що пов`язані з рухом активів, зміною зобов`язань чи власного капіталу платника, та відповідають економічному змісту, відображеному в укладених платником податку договорах, що має підтверджуватись належним чином оформленими первинними документами.
Відповідно, якщо господарська операція фактично не відбулася, то первинні документи, складені платником податку та його контрагентом на підтвердження такої операції, не відповідають дійсності, та свідчать про відсутність у сторін волевиявлення щодо реального здійснення господарської операції.
Тобто наслідки для податкового обліку створює лише фактичний рух активів, що є обов`язковою умовою для формування об`єкту оподаткування податком на прибуток та податкового кредиту.
З урахуванням викладеного, для підтвердження даних податкового обліку можуть братися до уваги лише ті первинні документи, які складені в разі фактичного здійснення господарської операції - дії або події, що спричинили реальні зміни в структурі активів та зобов`язань, власному капіталі підприємства, тобто майновому стані платника податків.
Водночас наявність формально складених, але недостовірних первинних документів, відповідність яких фактичним обставинам спростована належними доказами, не є безумовним підтвердженням реальності господарської операції.
Відображення господарської операції у податковому обліку повинно здійснюватися відповідно до її реального економічного змісту на підставі первинних документів бухгалтерського обліку.
В свою чергу, будь-які документи (у тому числі договори, накладні, рахунки тощо) мають силу первинних документів лише в разі фактичного здійснення господарської операції. Якщо фактичного здійснення господарської операції не було, відповідні документи не можуть вважатися первинними документами для цілей ведення податкового обліку навіть за наявності всіх формальних реквізитів таких документів, що передбачені чинним законодавством. Наявність належно оформлених первинних документів є обов`язковою ознакою господарської операції, однак не єдиною. По своїй правовій суті господарська операція є операція, яка змінює зміст активів платника податку, а первинні документи лише підтверджують факт її проведення.
Отже, основною первинною ознакою господарської операції є її реальність, а наявність первинних документів є вторинною, похідною ознакою. Належне документальне оформлення господарської операції відповідними первинними документами не свідчить про безумовну їх відповідність самому змісту операції. Правові наслідки створює саме господарська операція, а не первинні документи.
Судом установлено, що висновок контролюючого органу щодо порушення підприємством ТОВ «АЛЬБАТРОС-КОМПАНІ» вимог пункту 187.1, статті 187, пункту 200.1, пункту 200.2, пункту 200.4 статті 200 Кодексу, підпункту 1, підпункту 2 пункту 3 розділу V Порядку № 21 ґрунтується на тому, що ТОВ «АЛЬБАТРОС-КОМПАНІ» за травень 2024 року складено та направлено на реєстрацію податкові накладні на загальну суму ПДВ 136 983,20 грн, а саме: № 7 від 13.05.2024, № 5 від 13.05.2024 та № 6 від 13.05.2024 за господарськими операціями із ТОВ “ВИГІДНА ПОКУПКА”. Поряд із цим, згідно з даними податкової звітності з податку на додану вартість за травень 2024 року (податкова декларація від 17.06.2024 за № 9165459143) обсяги постачання (без ПДВ) за операціями на митній території України, що оподатковуються за основною ставкою (рядок 1.1) відсутні. Отже, за висновком контролюючого органу, ТОВ «АЛЬБАТРОС-КОМПАНІ» у податковій звітності з податку на додану вартість за травень 2024 року не задекларовані податкові зобов`язання на суму ПДВ 136 983,20 грн, тобто загальна сума заниження податкових зобов`язань склала 136 983 гривень.
Водночас представник позивача зазначив та надав документальне підтвердження того, що господарські операції (постачання) відбулися у квітні 2024 року, зокрема, 23.04.2024, а податкові зобов`язання за ними задекларовано в декларації за квітень 2024 року.
Податкові накладні від 13.05.2024 № 5, 6, 7 містять технічну помилку в даті та виправлені відповідними розрахунками коригування №1 від 06.10.2025 до податкової накладної № 5 від 13.05.2024 на суму 268 569,60 грн, № 2 від 06.10.2025 до податкової накладної № 6 від 13.05.2024 на суму 393 192,00 грн, № 3 від 06.10.2025 до податкової накладної № 7 від 13.05.2024 на суму 160 137,60 грн, які зареєстровано в Єдиному реєстрі податкових накладних.
Відповідно до п.44.1. ПК України помилкові податкові накладні та розрахунки коригування на виправлення помилки (обнуління помилкових податкових накладних) у декларації не відображаються, оскільки декларація складається тільки на основі реальних постачань, за якими є первинні документи.
Так, позивачем надані первинні документи у підтвердження, вчиненого 23.04.2024 правочину із ТОВ «ВИГІДНА ПОКУПКА», на виконання яких були складені спірні накладні.
26.02.2024 між позивачем (як постачальником) та Товариством з обмеженою відповідальністю «ВИГІДНА ПОКУПКА» (як покупцем), укладений договір поставки №10098442/6620-ТС.
На виконання умов договору позивачем сформовано та відвантажено у квітні 2024 року три партії товару виготовленої продукції та за наслідками таких господарських операцій оформлено податкові накладні від 23.04.2024 № 5 на суму 268 569,60 грн, №6 на суму 393 192,00 грн, № 7 на суму 160 137,60 грн.
На підтвердження реальності вказаного правочину позивачем також надано видаткові накладні № 0000005 від 23.04.2024, № 0000006 від 23.04.2024, № 0000007 від 23.04.2024, товарно-транспортні накладні до видаткових накладних № 0000005 від 23.04.2024, № 0000006 від 23.04.2024, № 0000007 від 23.04.2024, експрес - накладну №20450913461514.
ТОВ «АЛЬБАТРОС-КОМПАНІ» включило суму ПДВ за податковими зобов`язаннями за операціями по відвантаженню 23.04.2024 продукції до Податкової декларації за квітень 2024 року (за датою виникнення податкового зобов`язання – 23.04.2024 ).
На виконання п.п. "б" п. 187.1 ст. 187 та п. 201.1 ст. 201 ПК України позивачем складено та відправлено на реєстрацію в Єдиному реєстрі податкових накладних накладні №5 від 23.04.2024 за реєстраційним № 9429789673; №6 від 23.04.2024 за реєстраційним № 9429789666; №7 від 23.04.2024 за реєстраційним № 9429789686.
Відсутність поставок від позивача на адресу ТОВ «ВИГІДНА ПОКУПКА» в травні 2024 року також підтверджується актом звіряння між ТОВ «АЛЬБАТРОС-КОМПАНІ» та ТОВ «ВИГІДНА ПОКУПКА» від 16.10.2024, в якому відображена поставка на суму, відображену у помилкових накладних саме за квітень 2024 року та витягами з регістрів бухгалтерського та податкового обліку позивача.
Вказані первинні документи оформлені відповідно до вимог ч.2 ст.9 Закону України «Про бухгалтерський облік та фінансову звітність».
Контролюючим органом не надано до суду будь-яких заперечень щодо того, що всі податкові накладні, оформлені за господарськими операціями із зазначеним контрагентом позивача, зареєстровані в Єдиному реєстрі податкових накладних, водночас, жодних зауважень до них не наведено, фактичне постачання товару у відповідному податковому періоді контролюючим органом не спростоване.
З урахуванням наведеного колегія суддів погоджується з судом першої інстанції, що донарахування відповідачем податкових зобов`язань з податку на додану вартість у розмірі 136983,20 грн за травень 2024 року позивачу за помилково складеними травневими податковими накладними № 5, 6, 7 від 13.05.24 є безпідставним, а відтак і оскаржувані податкові повідомлення-рішення від 04.08.2025 №0/38740/0415 та від 04.08.2025 №0/38737/0415 є необґрунтованими та такими, що підлягають скасуванню.
Щодо висновків суду в частині стягнення за рахунок бюджетних асигнувань відповідача витрат на оплату правової допомоги, понесених позивачем у суді першої інстанції у сумі 8 000,00 грн, колегія суддів зазначає таке.
Відповідно до частини першої статті 16 КАС України учасники справи мають право користуватися правничою допомогою.
За приписами частини третьої статті 132 КАС України до складу витрат, пов`язаних з розглядом справи належать витрати, в тому числі і на професійну правничу допомогу.
Відповідно до приписів частин 1-4 статті 134 КАС України витрати, пов`язані з правничою допомогою адвоката, несуть сторони, крім випадків надання правничої допомоги за рахунок держави.
За результатами розгляду справи витрати на правничу допомогу адвоката підлягають розподілу між сторонами разом з іншими судовими витратами, за винятком витрат суб`єкта владних повноважень на правничу допомогу адвоката.
Згідно з положеннями ст. 134 КАС України витрати, пов`язані з правничою допомогою адвоката, несуть сторони, крім випадків надання правничої допомоги за рахунок держави.
За результатами розгляду справи витрати на правничу допомогу адвоката підлягають розподілу між сторонами разом з іншими судовими витратами, за винятком витрат суб`єкта владних повноважень на правничу допомогу адвоката.
Для цілей розподілу судових витрат: 1) розмір витрат на правничу допомогу адвоката, в тому числі гонорару адвоката за представництво в суді та іншу правничу допомогу, пов`язану зі справою, включаючи підготовку до її розгляду, збір доказів тощо, а також вартість послуг помічника адвоката визначаються згідно з умовами договору про надання правничої допомоги та на підставі доказів щодо обсягу наданих послуг і виконаних робіт та їх вартості, що сплачена або підлягає сплаті відповідною стороною або третьою особою; 2) розмір суми, що підлягає сплаті в порядку компенсації витрат адвоката, необхідних для надання правничої допомоги, встановлюється згідно з умовами договору про надання правничої допомоги на підставі доказів, які підтверджують здійснення відповідних витрат.
Обов`язок доведення неспівмірності витрат покладається на сторону, яка заявляє клопотання про зменшення витрат на оплату правничої допомоги адвоката, які підлягають розподілу між сторонами (ч. 7 ст. 135 КАС України).
Згідно з ч. 9 ст. 139 КАС України при вирішенні питання про розподіл судових витрат суд враховує: 1) чи пов`язані ці витрати з розглядом справи; 2) чи є розмір таких витрат обґрунтованим та пропорційним до предмета спору, значення справи для сторін, в тому числі чи міг результат її вирішення вплинути на репутацію сторони або чи викликала справа публічний інтерес; 3) поведінку сторони під час розгляду справи, що призвела до затягування розгляду справи, зокрема, подання стороною явно необґрунтованих заяв і клопотань, безпідставне твердження або заперечення стороною певних обставин, які мають значення для справи, тощо; 4) дії сторони щодо досудового вирішення спору (у випадках, коли відповідно до закону досудове вирішення спору є обов`язковим) та щодо врегулювання спору мирним шляхом під час розгляду справи, стадію розгляду справи, на якій такі дії вчинялись.
У справі East/West Alliance Limited проти України Європейський суд із прав людини, оцінюючи вимогу заявника щодо здійснення компенсації витрат у розмірі 10 % від суми справедливої сатисфакції, виходив з того, що заявник має право на компенсацію судових та інших витрат, лише якщо буде доведено, що такі витрати були фактичними і неминучими, а їхній розмір - обґрунтованим (див., наприклад, рішення у справі Ботацці проти Італії (Bottazzi v. Italy) [ВП], заява № 34884/97, п. 30, ECHR 1999-V).
У пункті 269 Рішення у цій справі Суд зазначив, що угода, за якою клієнт адвоката погоджується сплатити в якості гонорару певний відсоток від суми, яку присудить позивачу суд - у разі якщо така сума буде присуджена та внаслідок якої виникають зобов`язання виключно між адвокатом та його клієнтом, не може бути обов`язковою для Суду, який повинен оцінити рівень судових та інших витрат, що мають бути присуджені з урахуванням того, чи були такі витрати понесені фактично, але й також - чи була їх сума обґрунтованою (див. вищезазначене рішення щодо справедливої сатисфакції у справі Іатрідіс проти Греції (Iatridis v. Greece), п. 55 з подальшими посиланнями).
Тобто питання розподілу судових витрат пов`язане із суддівським розсудом (дискреційні повноваження).
Відповідно до правової позиції Верховного суду, викладеної в постанові від 23.10.2018 по справі № 826/9047/16, ст. 134 КАС України, не передбачено імперативної вказівки щодо форми документа про детальний опис робіт (наданих послуг), виконаних адвокатом, та здійснених ним витрат, необхідних для надання правничої допомоги.
Натомість усталена судова практика свідчить, що для підтвердження складу та розміру витрат, пов`язаних з оплатою правової допомоги, належними доказами можуть бути саме договір про надання правової допомоги та акти приймання-передачі до договору.
Положення частин першої та другої статті 134 КАС України кореспондуються із європейськими стандартами, зокрема, пунктом 14 Рекомендацій Комітету Міністрів Ради Європи державам-членам щодо шляхів полегшення доступу до правосуддя № R (81) 7 передбачено, що за винятком особливих обставин, сторона, що виграла справу, повинна в принципі отримувати від сторони, що програла відшкодування зборів і витрат, включаючи гонорари адвокатів, які вона обґрунтовано понесла у зв`язку з розглядом.
За матеріалами справи, на підтвердження понесених витрат на професійну правничу допомогу у суді першої інстанції, позивачем надано копії: договору № 241019 про надання правничої допомоги, додаткової угоди від 24.11.2025, акта виконаних робіт (наданих послуг) до договору №241019/1 від 19.10.2024, платіжної інструкції.
Надані документи дозволяють встановити зміст наданих послуг та їх вартість.
Зважаючи на викладене, ураховуючи співмірність складності справи та обсягу виконаних адвокатом робіт (наданих послуг), колегія суддів погоджується з висновком суду першої інстанції, що на користь позивача підлягає стягненню сума витрат на правничу допомогу у розмірі 8 000,00 грн.
Отже, доводи апеляційної скарги відповідача є безпідставними, спростовуються наведеним вище та не впливають на правомірність висновків суду першої інстанції, зміст апеляційної скарги, яка частково дублює відзив на позовну заяву, поданий до суду першої інстанції, містить виключно суб`єктивне бачення відповідачем обставин справи, які розглянуто судом першої інстанції та надано належну правову оцінку, а відтак підстави для скасування оскаржуваного рішення суду першої інстанції відсутні.
Відповідно до пункту першого частини першої статті 315 КАС України за наслідками розгляду апеляційної скарги на судове рішення суду першої інстанції суд апеляційної інстанції має право залишити апеляційну скаргу без задоволення, а судове рішення - без змін.
Згідно зі статтею 316 КАС України суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а рішення або ухвалу суду - без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції правильно встановив обставини справи та ухвалив судове рішення із додержанням норм матеріального і процесуального права.
Оскільки доводи апеляційної скарги не знайшли свого підтвердження та спростовуються висновками суду першої інстанції, які зроблені на підставі повного, всебічного та об`єктивного аналізу відповідних правових норм та фактичних обставин справи, колегія суддів дійшла висновку, що суд першої інстанції правильно встановив обставини справи та ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права, а тому оскаржуване рішення слід залишити без змін.
Щодо стягнення за рахунок бюджетних асигнувань відповідача витрат на оплату правової допомоги, понесених позивачем у суді апеляційної інстанції у сумі 2 000,00 грн, колегія суддів зазначає таке.
За матеріалів справи, на підтвердження понесених витрат на професійну правничу допомогу у суді апеляційної інстанції, позивачем надано копії: додаткової угоди № 7 від 15.05.2026 до договору № 241019 про надання правничої допомоги, акта виконаних робіт від 20.05.2026, платіжної інструкції № 100 від 18.05.2026.
В акті прийому-передачі наданих послуг від 20.05.2026 до сторони узгодили надання послуг зі складення відзиву на апеляційну скаргу, вартість послуг на суму 2 000,00 грн. 
Вартість послуг із надання правничої допомоги позивачем сплачена у повному обсязі, що підтверджується платіжною інструкцією № 100 від 18.05.2026 на суму 2 000,00 грн.
У клопотанні про зменшення витрат на оплату правничої допомоги відповідач не погоджується з визначеною позивачем сумою у розмір 2 000,00 грн, уважає що розмір таких витрат має становити 500,00 грн.
Водночас представником відповідача не надано доказів, як і не зазначено обставин, які б спростували співмірність розміру судових витрат із обсягом виконаних адвокатом робіт.
Дослідивши надані докази, колегія суддів зазначає, що витрати на правничу допомогу в сумі 2 000,00 грн є співмірними із складністю цієї справи, наданими адвокатом обсягу послуг у суді апеляційної інстанції, відповідають критерію реальності таких витрат, розумності їхнього розміру.
З огляду на наведене, колегія судів дійшла висновку, що розумно обґрунтованими заявлені витрати на професійну правничу допомогу позивача у суді апеляційної інстанції, які підлягають компенсації позивачу за рахунок відповідача, є витрати у сумі 2 000,00 грн.
Зважаючи на положення статті 139 КАС України, у справі відсутні підстави для зміни розподілу судових витрат зі сплати судового збору. 
Керуючись статтями 139, 242, 243, 250, 308, 311, 315, 316, 321, 322, 325, 328 Кодексу адміністративного судочинства України, суд
ПОСТАНОВИВ:
Апеляційну скаргу Головного управління ДПС у Харківській області залишити без задоволення.
Рішення Харківського окружного адміністративного суду від 02.04.2026 у справі № 520/31385/25 залишити без змін.
Стягнути на користь Товариства з обмеженою відповідальністю "АЛЬБАТРОС-КОМПАНІ" за рахунок бюджетних асигнувань Головного управління ДПС у Харківській області витрати на професійну правничу допомогу в сумі 2 000,00 (дві тисячі) гривень. 
Постанова набирає законної сили з дати її ухвалення та не підлягає касаційному оскарженню, крім випадків, передбачених п. 2 ч. 5 ст. 328 КАС України.

Головуючий суддя | | Я.В. П`янова
Судді | | А.О. Бегунц   В.Б. Русанова