ДНІПРОПЕТРОВСЬКИЙ ОКРУЖНИЙ АДМІНІСТРАТИВНИЙ СУД  РІШЕННЯ ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

11 серпня 2026 року | Справа №160/853/26

Дніпропетровський окружний адміністративний суд у складі:
головуючого судді Єфанової О.В. 
розглянувши у спрощеному позовному провадженні у місті Дніпро адміністративну справу за позовною заявою ОСОБА_1 до Військової частини НОМЕР_1 Національної Гвардії України про визнання протиправною відмову та зобов`язання вчинити дії,-
УСТАНОВИВ:
До Дніпропетровського окружного адміністративного суду надійшла позовна заява ОСОБА_1 до Військової частини НОМЕР_1 Національної гвардії України про визнання протиправною відмови та зобов`язання вчинити певні дії, в якій позивач просить:
визнати протиправною відмову військової частини НОМЕР_1 Національної гвардії України щодо нарахування та виплати йому, ОСОБА_1 , одноразової грошової винагороди у розмірі 1 000 000 гривень (один мільйон гривень) згідно з абзацом 2 пункту 4 постанови Кабінету Міністрів України від 11.02.2025 № 153 «Про реалізацію експериментального проекту щодо підвищення мотивації до проходження окремими категоріями громадян України військової служби у Збройних Силах, Національній гвардії та Державній прикордонній службі під час воєнного стану»;
зобов`язати військову частину НОМЕР_1 Національної гвардії України нарахувати та виплатити йому, ОСОБА_1 , одноразову грошову винагороду у розмірі 1000000 гривень (один мільйон гривень) згідно з абзацом 2 пункту 4 постанови Кабінету Міністрів України від 11.02.2025 № 153 «Про реалізацію експериментального проекту щодо підвищення мотивації до проходження окремими категоріями громадян України військової служби у Збройних Силах, Національній гвардії та Державній прикордонній службі під час воєнного стану».
В обґрунтування позовних вимог зазначено, що позивач з 01.07.2022, у віці 19 років, став на захист держави як доброволець територіальної громади (контракт з добровольчим формуванням № НОМЕР_2 територіальної громади міста Харків « ІНФОРМАЦІЯ_1 » від 01.07.2022), а з 05.04.2023 уклав контракт про проходження військової служби у Національній гвардії України з військовою частиною НОМЕР_1 і по теперішній час є діючим військовослужбовцем цієї частини. Позивач указує, що брав безпосередню участь у бойових діях на Донецькому та Харківському напрямках, має статус учасника бойових дій, а тому відповідає сукупності умов, визначених абзацом 2 пункту 4 постанови Кабінету Міністрів України від 11.02.2025 № 153 (далі - Постанова № 153): належність до осіб рядового, сержантського чи старшинського складу; прийняття на військову службу у віці до 25 років під час воєнного стану; безпосередня участь у бойових діях не менше шести місяців. На думку позивача, позбавлення його права на винагороду лише з підстав попереднього проходження служби у статусі добровольця суперечить меті Постанови № 153, є протиправним та дискримінаційним. На підтвердження своєї позиції позивач посилається на судову практику в аналогічних, на його думку, справах № 120/7379/25, № 380/10515/25 та № 520/13333/25.
Ухвалою суду позовну заяву прийнято до розгляду, відкрито провадження у справі та вирішено проводити її розгляд за правилами спрощеного позовного провадження без повідомлення (виклику) учасників справи; відповідачу встановлено строк для подання відзиву на позовну заяву.
Відповідач подав відзив на позовну заяву, в якому просив відмовити у задоволенні позову в повному обсязі. Відповідач зазначає, що у період з 01.07.2022 по 05.04.2023 позивач був добровольцем добровольчого формування територіальної громади і в цей час не належав до осіб рядового, сержантського чи старшинського складу Збройних Сил, інших утворених відповідно до законів України військових формувань, а також правоохоронних органів спеціального призначення; військову службу у Національній гвардії України позивач розпочав з 05.04.2023 на підставі відповідного контракту. За доводами відповідача, згідно з довідкою про безпосередню участь особи у заходах, необхідних для забезпечення оборони України, від 12.02.2026 № 106 безпосередня участь позивача у бойових діях за період до набрання чинності Постановою № 153 (13.02.2025) становила 17 днів (з 15.01.2024 по 31.01.2024), тобто менше 30 днів, а інші зазначені у довідці періоди (з 09.08.2025 по 23.10.2025 та з 01.11.2025 по 12.02.2026) настали після набрання чинності Постановою №153 і врахуванню не підлягають. З огляду на це відповідач вважає, що правові підстави для виплати позивачу винагороди у розмірі 1000000 гривень (абзац 2 пункту 4 Постанови № 153) або пропорційно часу участі у бойових діях із розрахунку 1/6 від 1 млн гривень за кожні 30 днів (абзац 3 пункту 4 Постанови №153) відсутні, у зв`язку з чим рішенням комісії з виплати одноразової грошової винагороди військової частини НОМЕР_1 (протокол від 09.12.2025 № 9) позивачу відмовлено у виплаті. Відповідач наголошує, що діяв на підставі, в межах повноважень та у спосіб, передбачені частиною другою статті 19 Конституції України, а посилання позивача на судову практику вважає безпідставними, оскільки правова система України не є прецедентною, а наведені позивачем справи не є аналогічними цій справі.
Справу розглянуто за правилами спрощеного позовного провадження без повідомлення учасників справи (частина перша статті 257, частина п`ята статті 262 Кодексу адміністративного судочинства України).
Дослідивши матеріали справи, всебічно і повно з`ясувавши всі фактичні обставини, на яких ґрунтуються позовні вимоги, об`єктивно оцінивши докази, які мають юридичне значення для розгляду справи і вирішення спору по суті, суд приходить до наступних висновків.
Судом установлено, що позивач ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_2 , 01.07.2022 уклав контракт добровольця територіальної оборони з добровольчим формуванням № НОМЕР_2 територіальної громади міста Харків « ІНФОРМАЦІЯ_1 ».
З 05.04.2023 позивач уклав контракт про проходження військової служби у Національній гвардії України з військовою частиною НОМЕР_1 Національної гвардії України. Витягом з наказу командира військової частини НОМЕР_1 від 05.04.2023 № 04 мтд позивача зараховано до списків особового складу військової частини, прийнято на військову службу за контрактом, присвоєно особистий номер НОМЕР_3 та первинне військове звання «рекрут». По теперішній час позивач проходить військову службу у військовій частині НОМЕР_1 на посаді головного сержанта батальйону оперативного призначення, що підтверджується довідкою від 26.12.2025 № 8560.
Згідно з довідкою про безпосередню участь особи у заходах, необхідних для забезпечення оборони України, захисту безпеки населення та інтересів держави у зв`язку з військовою агресією Російської Федерації проти України, від 21.10.2025 № 1656/14310 позивач брав участь у зазначених заходах у визначені в довідці періоди з 01.07.2022 по 20.03.2023 р.
Відповідно до довідки про безпосередню участь особи у заходах, необхідних для забезпечення оборони України, захисту безпеки населення та інтересів держави у зв`язку з військовою агресією Російської Федерації проти України, від 12.02.2026 №106 позивач брав участь у зазначених заходах у визначені в довідці періоди з 15.01.2024 по 31.01.2024 р., 09.08.2025 по 23.10.2025, з 01.11.2025 по 12.02.2026.
Рішенням комісії з виплати одноразової грошової винагороди військової частини НОМЕР_1 Національної гвардії України, оформленим протоколом від 09.12.2025 №9, позивачу відмовлено у виплаті одноразової грошової винагороди у розмірі 1000000 гривень, передбаченої пунктом 4 Постанови № 153, добровольцю територіальної громади.
Не погоджуючись із рішенням про відмову у виплаті винагороди, позивач звернувся до суду з цим позовом.
Вирішуючи справу по суті, надаючи правову оцінку спірним відносинам, що виникли між сторонами, суд виходить з такого.
Відповідно до частини другої статті 19 Конституції України органи державної влади та органи місцевого самоврядування, їх посадові особи зобов`язані діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України. Захист Вітчизни, незалежності та територіальної цілісності України є конституційним обов`язком громадян України (статті 17, 65 Конституції України).
Відповідно до частини першої статті 1 Закону України «Про Національну гвардію України» від 13.03.2014 № 876-VII Національна гвардія України є військовим формуванням з правоохоронними функціями, що входить до системи Міністерства внутрішніх справ України. Згідно з частиною першою статті 9 цього Закону Національна гвардія України комплектується військовослужбовцями, які проходять військову службу за контрактом та за призовом. Частиною другою статті 21 зазначеного Закону визначено, що військовослужбовці Національної гвардії України користуються правовими і соціальними гарантіями відповідно до Закону України «Про соціальний і правовий захист військовослужбовців та членів їх сімей», цього Закону та інших актів законодавства.
Частиною шостою статті 2 Закону України «Про військовий обов`язок і військову службу» від 25.03.1992 № 2232-XII передбачено, зокрема, такі види військової служби: військова служба за призовом під час мобілізації, на особливий період; військова служба за контрактом осіб рядового складу; військова служба за контрактом осіб сержантського і старшинського складу.
Згідно з частинами першою, другою статті 9 Закону України «Про соціальний і правовий захист військовослужбовців та членів їх сімей» від 20.12.1991 № 2011-XII держава гарантує військовослужбовцям достатнє матеріальне, грошове та інші види забезпечення в обсязі, що відповідає умовам військової служби; до складу грошового забезпечення входять, зокрема, одноразові додаткові види грошового забезпечення.
Постановою Кабінету Міністрів України від 11.02.2025 № 153 «Про реалізацію експериментального проекту щодо підвищення мотивації до проходження окремими категоріями громадян України військової служби у Збройних Силах, Національній гвардії та Державній прикордонній службі під час воєнного стану» запроваджено відповідний експериментальний проект. Постанова № 153 набрала чинності 13.02.2025. У подальшому до Постанови № 153 вносилися зміни постановами Кабінету Міністрів України від 01.04.2025 № 387 та від 30.07.2025 № 942.
Абзацом 2 пункту 4 Постанови № 153 установлено, що громадянам України з числа осіб рядового, сержантського і старшинського складу Збройних Сил, інших утворених відповідно до законів України військових формувань, а також правоохоронних органів спеціального призначення, які до набрання чинності цією постановою у віці до 25 років були прийняті або призвані на військову службу під час воєнного стану, введеного Указом Президента України «Про введення воєнного стану в Україні» від 24 лютого 2022 року № 64, проходять військову службу та брали безпосередню участь у бойових діях в районах ведення воєнних (бойових) дій строком, що за сукупністю становить не менше шести місяців станом на дату набрання чинності цією постановою, виплачується одноразова грошова винагорода за тривалість проходження служби в бойових умовах у розмірі 1 млн гривень.
Абзацом 3 пункту 4 Постанови № 153 визначено, що військовослужбовцям, зазначеним в абзаці другому цього пункту, які брали безпосередню участь у бойових діях в районах ведення воєнних (бойових) дій строком менше шести місяців станом на дату набрання чинності цією постановою, винагорода виплачується пропорційно часу проходження військової служби із розрахунку 1/6 від 1 млн гривень за кожні 30 днів безпосередньої участі у бойових діях в районах ведення воєнних (бойових) дій (сумарно обчислених).
Зі змісту наведених положень слідує, що кваліфікуючими умовами для набуття права на отримання одноразової грошової винагороди за пунктом 4 Постанови № 153 є одночасна сукупність таких обставин: 1) належність особи до осіб рядового, сержантського і старшинського складу Збройних Сил, інших утворених відповідно до законів України військових формувань чи правоохоронних органів спеціального призначення; 2) прийняття або призов особи на військову службу у віці до 25 років під час воєнного стану; 3) особиста та безпосередня участь особи у бойових діях в районах ведення воєнних (бойових) дій, що за сукупністю становить не менше шести місяців станом на дату набрання чинності постановою (для виплати винагороди у повному розмірі) або менше шести місяців (для виплати винагороди пропорційно).
Суд зазначає, що Національна гвардія України є військовим формуванням, а позивач з 05.04.2023 проходить у ній військову службу за контрактом, набувши статусу військовослужбовця. Обставини прийняття позивача на військову службу у віці до 25 років та проходження ним військової служби станом на дату набрання чинності Постановою № 153 відповідачем по суті не заперечуються. За таких умов сама лише та обставина, що до 05.04.2023 позивач проходив службу у статусі добровольця добровольчого формування територіальної громади, не може автоматично позбавляти його права на розгляд по суті питання про виплату винагороди як діючому військовослужбовцю.
Разом з тим, визначальною умовою для виплати винагороди за пунктом 4 Постанови № 153 є безпосередня участь особи саме у бойових діях в районах ведення воєнних (бойових) дій та тривалість такої участі станом на дату набрання чинності постановою (13.02.2025). При цьому слід розрізняти безпосередню участь у заходах, необхідних для забезпечення оборони України, захисту безпеки населення та інтересів держави, і безпосередню участь у бойових діях: ці правові категорії мають різний зміст, а право на винагороду пункт 4 Постанови № 153 пов`язує саме з участю у бойових діях в районах ведення воєнних (бойових) дій.
Суд звертає увагу, що позивач у позовній заяві стверджує, що брав безпосередню участь у бойових діях не менше 6 місяців (до позову надано довідку про безпосередню участь особи у заходах, необхідних для забезпечення оборони України, захисту безпеки населення та інтересів держави у зв`язку з військовою агресією Російської Федерації проти України, від 21.10.2025 № 1656/14310 позивач брав участь у зазначених заходах у визначені в довідці періоди з 01.07.2022 по 20.03.2023 р.)
При цьому, позивачем долучено до позовної заяви копію УБД № 905514, виданого НГУ 13.06.2024р, відповідно до якого ОСОБА_1 має право на пільги, встановлені законодавством України для ветеранів війни – учасників бойових дій.
Надаючи оцінку означеним твердженням, суд зауважує, що відповідно до частини першої статті 72 Кодексу адміністративного судочинства України (далі – КАС України) доказами в адміністративному судочинстві є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інші обставини, що мають значення для правильного вирішення справи.
Згідно з частиною другою статті 72 КАС України ці дані встановлюються такими засобами: 1) письмовими, речовими і електронними доказами; 2) висновками експертів; 3) показаннями свідків.
Відповідно до частини першої та частини другої статті 73 КАС України належними є докази, які містять інформацію щодо предмета доказування.
Предметом доказування є обставини, які підтверджують заявлені вимоги чи заперечення або мають інше значення для розгляду справи і підлягають встановленню при ухваленні судового рішення.
Згідно з частиною другою статті 74 КАС України обставини справи, які за законом мають бути підтверджені певними засобами доказування, не можуть підтверджуватися іншими засобами доказування.
Суд враховує, що правовий статус ветеранів війни, забезпечує створення належних умов для їх життєзабезпечення, сприяє формуванню в суспільстві шанобливого ставлення до них визначає Закон України «Про статус ветеранів війни, гарантії їх соціального захисту» від 22 жовтня 1993 року № 3551-XII (далі – Закон № 3551-XII).
Згідно зі статтею 5 Закону № 3551-ХІІ учасниками бойових дій є особи, які брали участь у виконанні бойових завдань по захисту Батьківщини у складі військових підрозділів, з`єднань, об`єднань всіх видів і родів військ Збройних Сил діючої армії (флоту), у партизанських загонах і підпіллі та інших формуваннях як у воєнний, так і у мирний час.
Відповідно до пункту 19 частини першої статті 6 Закону № 3551-XII учасниками бойових дій визнаються: військовослужбовці (резервісти, військовозобов`язані, добровольці Сил територіальної оборони) Збройних Сил України, Національної гвардії України, Служби безпеки України, розвідувальних органів України, Державної прикордонної служби України, Державної спеціальної служби транспорту, військовослужбовці військових прокуратур, особи рядового та начальницького складу підрозділів оперативного забезпечення зон проведення антитерористичної операції центрального органу виконавчої влади, що реалізує державну податкову політику, державну політику у сфері державної митної справи, поліцейські, особи рядового, начальницького складу, військовослужбовці Міністерства внутрішніх справ України, Управління державної охорони України, Державної служби спеціального зв`язку та захисту інформації України, Державної служби України з надзвичайних ситуацій, Державної пенітенціарної служби України, особи рядового і начальницького складу Державного бюро розслідувань, особи начальницького складу Національного антикорупційного бюро України, особи, які входили до складу добровольчого формування територіальної громади, інших утворених відповідно до законів України військових формувань, які захищали незалежність, суверенітет та територіальну цілісність України і брали безпосередню участь:
в антитерористичній операції, забезпеченні її проведення, перебуваючи безпосередньо в районах антитерористичної операції у період її проведення,
у здійсненні заходів із забезпечення національної безпеки і оборони, відсічі і стримування збройної агресії рф у Донецькій та Луганській областях, забезпеченні їх здійснення, перебуваючи безпосередньо в районах та у період здійснення зазначених заходів,
у заходах, необхідних для забезпечення оборони України, захисту безпеки населення та інтересів держави у зв`язку з військовою агресією рф проти України.
Порядок надання статусу учасника бойових дій особам, зазначеним в абзаці першому цього пункту, категорії таких осіб та терміни їх участі (забезпечення проведення) в антитерористичній операції, у заходах із забезпечення національної безпеки і оборони, відсічі і стримування збройної агресії рф у Донецькій та Луганській областях, у заходах, необхідних для забезпечення оборони України, захисту безпеки населення та інтересів держави у зв`язку з військовою агресією рф проти України, визначаються Кабінетом Міністрів України.
Аналіз наведених положень свідчить, що законодавець у кожному випадку пов`язує надання статусу учасника бойових дій із фактичною участю у збройному протистоянні, яка має ознаки безпосередності, тобто особистого виконання бойових (службових) завдань у складі військових формувань під час здійснення відповідних заходів. Йдеться не про будь-яке виконання обов`язків військової служби в умовах воєнного стану, а про реальне та особисте залучення до виконання завдань, безпосередньо пов`язаних із відсіччю та стримуванням збройної агресії, що за своїм змістом і характером передбачають підвищений рівень небезпеки для життя і здоров`я військовослужбовця. Виконання завдань забезпечувального, чергового чи охоронного характеру, навіть у період дії воєнного стану, саме по собі не може ототожнюватися з такою безпосередньою участю.
При цьому, зміст поняття «безпосередня участь» підлягає системному тлумаченню у взаємозв`язку з нормативними актами, прийнятими на виконання Закону
№ 3551-ХІІ, які визначають порядок підтвердження такої участі та критерії її встановлення. У цьому контексті територіальна складова не є самостійно встановленим обмеженням, а виступає елементом правової моделі, відповідно до якої безпосередність участі пов`язується з виконанням бойових (спеціальних) завдань у межах районів ведення воєнних (бойових) дій, визначених у встановленому порядку. Відсутність встановленого факту виконання завдань у таких районах виключає можливість визнання відповідної діяльності як безпосередньої участі у розумінні пункту 19 частини першої статті 6 Закону № 3551-ХІІ.
Подібний підхід щодо обов`язковості встановлення у сукупності, зокрема, функціональної та територіальної ознак застосований Верховним Судом, зокрема, у постанові від 29 березня 2024 року у справі № 440/3321/23.
Відповідно до пункту 3 розділу XXXIV Порядку № 260 визначено, що райони ведення воєнних (бойових) дій, склад діючих угруповань військ (сил) сил оборони держави, розгорнутих пунктів управління Генерального штабу Збройних Сил України та склад резерву Головнокомандувача Збройних Сил України сил оборони держави визначаються відповідними рішеннями Головнокомандувача Збройних Сил України.
Пунктом 4 розділу XXXIV Порядку № 260 встановлено, що підтвердження безпосередньої участі військовослужбовців у бойових діях, виконанні бойового (спеціального) завдання або забезпеченні здійснення заходів з національної безпеки і оборони, відсічі і стримування збройної агресії (далі - бойові дії або заходи), у період здійснення зазначених дій або заходів здійснюється на підставі таких документів: бойовий наказ (бойове розпорядження); журнал бойових дій (вахтовий, навігаційно-вахтовий, навігаційний журнал) або журнал ведення оперативної обстановки або бойове донесення або постова відомість (під час охорони об`єкта, на який було здійснено збройний напад); рапорт (донесення) командира підрозділу (групи), корабля (судна), катера про участь кожного військовослужбовця (у тому числі з доданих або оперативно підпорядкованих підрозділів) у бойових діях або заходах, у виконанні бойових (спеціальних) завдань.
Згідно з пунктом 6 розділу XXXIV Порядку № 260 про підтвердження безпосередньої участі відряджених до військових частин (установ, організацій) військовослужбовців (далі - відряджені військовослужбовці) у бойових діях або заходах командири військової частини (установи, організації), до яких для виконання завдань відряджений військовослужбовець, повідомляють органи військового управління, військові частини (установи, організації) за місцем штатної служби військовослужбовців.
Отже, у своєму системному взаємозв`язку положення Закону № 3551-ХІІ, Постанови № 168 та розділу XXXIV Порядку № 260 формують узгоджену правову модель регулювання, відповідно до якої вирішальним критерієм для віднесення діяльності військовослужбовця до безпосередньої участі у бойових діях чи заходах із забезпечення національної безпеки і оборони є встановлення факту виконання ним бойових (спеціальних) завдань у межах районів ведення воєнних (бойових) дій, визначених рішеннями Головнокомандувача Збройних Сил України.
Суд наголошує, що поняття «безпосередня участь у бойових діях» та поняття «участь у заходах із забезпечення національної безпеки і оборони» не є тотожними.
Положення Постанови № 153 вимагають дотримання умов саме щодо безпосередньої участі військовослужбовця у бойових діях.
Отже, отримання посвідчення, відповідно до якого, позивач має право на пільги, встановлені законодавством України для ветеранів війни – учасників бойових дій, є фактом виконання завдань у відповідних районах та надає можливість визнання відповідної діяльності як безпосередньої участі у розумінні пункту 19 частини першої статті 6 Закону.
Отже, отримання посвідчення, відповідно до якого, позивач має право на пільги, встановлені законодавством України для ветеранів війни – учасників бойових дій, є фактом виконання завдань у відповідних районах та надає можливість визнання відповідної діяльності як безпосередньої участі у розумінні пункту 19 частини першої статті 6 Закону.
З положень абз. 2 п. 4 Постанови №153 слідує, що кваліфікуючими умовами для набуття права на отримання одноразової грошової винагороди за тривалість проходження служби в бойових умовах у порядку п.4 постанови КМУ від 11.02.2025 року №153 є одночасна сукупність таких факторів як: 1) належність здобувача виплати до осіб рядового, сержантського і старшинського складу Збройних Сил; 2) призов або прийняття здобувача виплати на військову службу у віці до 25 років; 3) особиста та безпосередня участь здобувача виплати у бойових діях в районах ведення воєнних (бойових) дій, що за сукупністю становить не менше шести місяців станом на дату набрання чинності цією постановою.
Позивач, звертаючись до відповідача із особистим рапортом про нарахування спірної одноразової грошової допомоги, мав на дату укладений контракт у віці 20 років у період дії воєнного стану (05.04.2023 року), він приймав участь у бойових діях, не притягався до відповідності згідно Витягу з ІАС станом на 10.12.2025 рік, у зв`язку з чим має право на отримання одноразової грошової допомоги та інших пільг, відповідно до постанови №153.
Суд наголошує, що позивач дійсно має сукупність трьох, наведених вище кваліфікуючих умов для набуття права на отримання одноразової грошової винагороди.
Разом з тим, з матеріалів справи судом встановлено, що рапорт позивача розглянутий, та 09.12.2025 року прийнято Рішення №9 (згідно витягу з протоколу ВЧ НОМЕР_1 ) не виплачувати одноразову грошову винагороду добровольцю територіальної громади ОСОБА_1 . 
Водночас, установлення того, які саме періоди служби позивача є безпосередньою участю у бойових діях в районах ведення воєнних (бойових) дій, обчислення їх сукупної тривалості станом на 13.02.2025, а також визначення розміру належної винагороди (у повному обсязі за абзацом другим чи пропорційно за абзацом третім пункту 4 Постанови № 153) потребують оцінки суб`єктом владних повноважень наданих доказів і належать до дискреційних повноважень відповідача, реалізація яких віднесена до компетенції комісії з виплати одноразової грошової винагороди військової частини.
Відповідно до пункту 4 частини другої та частини четвертої статті 245 Кодексу адміністративного судочинства України у разі задоволення позову суд може зобов`язати відповідача - суб`єкта владних повноважень прийняти рішення на користь позивача, якщо для його прийняття виконано всі визначені законом умови і прийняття такого рішення не передбачає права суб`єкта владних повноважень діяти на власний розсуд. У разі якщо ухвалення рішення на користь позивача передбачає право суб`єкта владних повноважень діяти на власний розсуд, суд зобов`язує суб`єкта владних повноважень вирішити питання, щодо якого звернувся позивач, з урахуванням його правової оцінки, наданої судом у рішенні. Аналогічна правова позиція викладена, зокрема, у постановах Верховного Суду від 03 жовтня 2022 року у справі № 520/12333/21, від 09 травня 2024 року у справі № 580/3690/23 та від 08 грудня 2025 року у справі № 420/13975/24.
Оскільки вирішення питання про виплату позивачу одноразової грошової винагороди, передбаченої пунктом 4 Постанови № 153, визначення наявності підстав для такої виплати та її розміру потребують оцінки доказів і реалізації дискреційних повноважень відповідача, суд не вправі підміняти суб`єкта владних повноважень і самостійно встановлювати наявність у позивача права на винагороду та присуджувати її виплату у заявленому розмірі. За таких обставин належним та ефективним способом захисту прав позивача є зобов`язання відповідача повторно розглянути питання щодо виплати позивачу винагороди з урахуванням висновків суду, викладених у цьому рішенні.
З огляду на викладене вимога позивача про зобов`язання відповідача безпосередньо нарахувати та виплатити йому винагороду у розмірі 1 000 000 гривень задоволенню не підлягає, оскільки її задоволення означало б підміну судом дискреційних повноважень суб`єкта владних повноважень. Не підлягає задоволенню і вимога про визнання протиправною відмови відповідача, оскільки наявність або відсутність у позивача права на винагороду має бути встановлена відповідачем за наслідками повторного розгляду відповідного питання з урахуванням наданої судом правової оцінки.
Відповідно до частини другої статті 2 Кодексу адміністративного судочинства України у справах щодо оскарження рішень, дій чи бездіяльності суб`єктів владних повноважень адміністративні суди перевіряють, чи прийняті (вчинені) вони, зокрема, на підставі, у межах повноважень та у спосіб, що визначені Конституцією та законами України; обґрунтовано, тобто з урахуванням усіх обставин, що мають значення для прийняття рішення; безсторонньо (неупереджено); добросовісно; розсудливо; з дотриманням принципу рівності перед законом, запобігаючи всім формам дискримінації; пропорційно.
Згідно зі статтею 9 Кодексу адміністративного судочинства України розгляд і вирішення справ в адміністративних судах здійснюються на засадах змагальності сторін та свободи в наданні ними суду своїх доказів і у доведенні перед судом їх переконливості. Частинами першою, другою статті 77 цього Кодексу встановлено, що кожна сторона повинна довести ті обставини, на яких ґрунтуються її вимоги та заперечення; в адміністративних справах про протиправність рішень, дій чи бездіяльності суб`єкта владних повноважень обов`язок щодо доказування правомірності свого рішення, дії чи бездіяльності покладається на відповідача. Відповідно до статті 90 цього Кодексу суд оцінює докази, які є у справі, за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на їх безпосередньому, всебічному, повному та об`єктивному дослідженні.
Оскільки позивач звільнений від сплати судового збору і фактичних витрат зі сплати судового збору не поніс, підстав для присудження судового збору на його користь за правилами статті 139 Кодексу адміністративного судочинства України немає.
Керуючись статтями 243-246, 250, 262 Кодексу адміністративного судочинства України, суд, -
ВИРІШИВ:
Позовну заяву ОСОБА_1 задовольнити частково.
Визнати протиправним та скасувати протокольне Рішення №9 від 09.12.2025 року Військової частини НОМЕР_1 Національної гвардії України (код ЄДРПОУ НОМЕР_4 ) не виплачувати одноразову грошову винагороду добровольцю територіальної громади ОСОБА_1 (згідно з пунктом 3 постанови Кабінету Міністрів України від 11.02.2025 № 153 «Про реалізацію експериментального проекту щодо підвищення мотивації до проходження окремими категоріями громадян України військової служби у Збройних Силах, Національній гвардії та Державній прикордонній службі під час воєнного стану»).
Зобов`язати Військову частину НОМЕР_1 Національної гвардії України (код ЄДРПОУ НОМЕР_4 ) повторно розглянути рапорт ОСОБА_1 щодо виплати ОСОБА_1 одноразової грошової винагороди за тривалість проходження служби в бойових умовах, передбаченої пунктом 4 постанови Кабінету Міністрів України від 11.02.2025 № 153 «Про реалізацію експериментального проекту щодо підвищення мотивації до проходження окремими категоріями громадян України військової служби у Збройних Силах, Національній гвардії та Державній прикордонній службі під час воєнного стану», з урахуванням висновків суду, викладених у цьому рішенні.
В решті позовних вимог відмовити.
Рішення суду набирає законної сили відповідно до вимог статті 255 Кодексу адміністративного судочинства України та може бути оскаржене в строки, передбачені статтею 295 Кодексу адміністративного судочинства України.

Суддя О.В. Єфанова