Справа № 171/42/25
2/171/1865/26
Р І Ш Е Н Н Я
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

"27" липня 2026 р.   м. Апостолове

Апостолівський районний суд Дніпропетровської області в складі:
головуючого судді Кодрян Л.І.
за участю секретаря судового засідання Перепеткевич Т.О.
представника відповідача (в режимі відеоконференції) Русанової В.В.

розглянувши у відкритому судовому засіданні в м. Апостолове цивільну справу за позовом  ОСОБА_1 до Акціонерного товариства «Українська залізниця» про стягнення недоплаченого розміру матеріальної допомоги на оздоровлення,

встановив:
ОСОБА_1 звернулася до суду з позовом до АТ «Українська залізниця» про стягнення недоплаченого розміру матеріальної допомоги на оздоровлення. 
В обґрунтування позовних вимог зазначила, що з 13.06.2002 року працює старшим оглядачем вагонів 6 розряду станції Апостолове у структурному підрозділі «Вагонне депо Батуринська» Регіональної філії «Придніпровська залізниця» акціонерного товариства «Українська залізниця». В період з 2017-2021 роки перебувала у щорічних відпустках та користувалася правом на отримання матеріальної допомоги на оздоровлення у наступній хронології: за 2017 рік 2105,00 грн, за 2018 рік 2301,25 грн, за 2019 рік 2508,75 грн, за 2020 рік 2746,25 грн (за період з 11.08.2020 по 15.09.2020) та 2746,25 грн (за період з 13.10.2020 по 17.11.2020), за 2021 рік 4540,00 грн. Проте, розмір матеріальної допомоги відповідно до колективного договору повинен був бути нарахований та виплачений у розмірі: за 2017 рік - 3200,00 грн, за 2018 рік - 3723,00 грн, за 2019 рік - 4173,00 грн, за 2020 рік - 4723,00 грн (за період з 11.08.2020 по 15.09.2020) та 4723,00 грн. (за період з 13.10.2020 по 17.11.2020), за 2021 рік - 6000,00 грн. Тобто, сума недоплаченої допомоги на оздоровлення становить: за 2017 рік -1095,00 грн, за 2018 рік - 1421,75 грн, за 2019 рік - 1664,25 грн, за 2020 рік - 1976,75 грн (за період з 11.08.2020 по 15.09.2020) та 1976,75 грн. (за період з 13.10.2020 по 17.11.2020), за 2021 рік - 1460,00 грн. Відповідач проігнорував пункт 3.1.15. Колективного договору між адміністрацією та трудовим колективом на 2014-2015 роки, який є чинним по цей час, не надав матеріальну допомогу на оздоровлення в повному розмірі, яка має складати 40% тарифної ставки чи посадового окладу, але не менше мінімальної заробітної плати по Україні, на момент виплати допомоги. 
З урахуванням вищевикладеного, позивач просила суд стягнути з відповідача на її користь недоплачену матеріальну допомогу на оздоровлення у розмірі 9594,50 грн. та понесені витрати на правову допомогу у розмірі 2500,00 грн.
Позивач та представник позивача в судове засідання не з`явилися, надали письмову заяву про розгляд справи у їх відсутності, просять стягнути з відповідача недоплачену матеріальну допомогу на оздоровлення у сумі 9594,50 грн., від стягнення судових витрат на професійну правничу допомогу у розмірі 2500 грн. згідно письмової заяви від 14.07.2026 року позивач відмовилась.
Представник відповідача Русанова В.В. в судовому засіданні в режимі відеоконференції зазначила, що позовні вимоги не визнає, вважаючи їх безпідставними та такими, що не відповідають обставинам справи та вимогам законодавчих і нормативних актів. Заперечення проти позовних вимог представник мотивувала тим, що з огляду на відсутність факту визнання недійсними пунктів 3, 5 розділу ІІ Закону України «Про внесення змін до деяких законодавчих актів України» №1774-VІІІ від 06 грудня 2016 року, імперативна норма закону щодо незастосування з 01.01.2017 у колективних договорах розрахункової величини у вигляді мінімальної заробітної плати має виконуватися в повному обсязі всіма без винятку суб`єктами на території України. На виконання вимог вказаного закону та з метою приведення у відповідність умов колективного договору до вимог законодавства, керівництвом структурного підрозділу «Експлуатаційне вагонне депо Батуринська» Регіональної філії «Придніпровська залізниця» та головою первинної профспілкової організації ВСП «Експлуатаційне вагонне депо Батуринська» спільним рішенням у формі постанови від 14.04.2017 №ВЧДЕ2/635 ухвалено з 01.04.2017 у діючому колективному договорі замість величини «мінімальна заробітна плата» застосовувати розрахункову величину «125 відсотків прожиткового мінімуму для працездатних осіб». Тому посилання представника позивача щодо одностороннього встановлення з боку відповідача умов, що погіршують становище працівників, вважає необґрунтованими. 
Крім того, представник відповідача, посилаючись на положення ст. 233 КЗпП України, в редакції Закону України № 2352-ІХ від 01.07.2022, що набрав чинності 19.07.2022, просила суд відмовити у задоволенні позовних вимог, вказуючи на пропуск позивачем строку звернення до суду, просить застосувати позовну давність у даній справі.
Суд, оцінивши докази за внутрішнім переконанням, яке ґрунтується на повному, всебічному та об`єктивному дослідженні обставин справи, дійшов висновку про наявність правових підстав для задоволення позову, виходячи з наступного.
За приписами ст. 263 ЦПК України судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права. Обґрунтованим є рішення, ухвалене на основі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.
Судом встановлено, що позивач з 15.10.1985 року працює на підприємстві відповідача на різних посадах. З 13.06.2020 року працює старшим оглядачем вагонів 6 розряду (а.с.15-16).
Відповідно до п. 3.1.15 Колективного договору на 2014-2015 роки, укладеного між начальником ВСП «Експлуатаційне вагонне депо Батуринська» та Головою первинної профспілкової організації ВСП «Експлуатаційне вагонне депо Батуринська», схваленого на конференції трудового колективу відокремленого структурного підрозділу «Експлуатаційне вагонне депо Батуринська» 25 березня 2014 року (далі – Колективного договору), який є чинним станом на 2021 рік, при кожному наданні працівникам щорічної відпустки загальної тривалості або не менше її половини незалежно від періоду її надання, виплачувати за письмовою заявою матеріальну допомогу на оздоровлення у розмірі 40% тарифної ставки чи посадового окладу на момент надання допомоги за професією, котру обіймає працівник, але не менше мінімальної заробітної плати по Україні на момент виплати допомоги (а.с.22-24).
Пунктом 1.4 Колективного договору, зміни і доповнення до колективного договору, що не погіршують соціального та економічного становища працівників ВСП «Експлуатаційне вагонне депо «Батуринська», вносяться протягом строку його дії до узгоджувальної комісії і при погодженні сторін затверджуються на спільному засіданні адміністрації і профспілкового комітету, а всі інші- на конференції трудового колективу(а.с.22-24).
Спільною Постановою начальника СП «Експлуатаційне вагонне депо Батуринська» та Голови первинної профспілкової організації ВСП «Експлуатаційне вагонне депо Батуринська» за №ВЧДЕ-2/335 ПК/10 від 20 січня 2017 року постановлено продовжити дію чинного колективного договору між адміністрацією структурного підрозділу «Експлуатаційне вагонне депо Батуринська» і профспілковим комітетом ВСП «Експлуатаційного вагонного депо Батуринська» на 2017 рік до укладення колективного договору АТ «Українська залізниця» (а.с. 26).
Спільною Постановою начальника СП «Експлуатаційне вагонне депо Батуринська» та Голови первинної профспілкової організації ВСП «Експлуатаційне вагонне депо Батуринська» за №ВЧДЕ-2/635 ПК/13 від 14 квітня 2017 року постановлено застосувати з 01 квітня 2017 року у діючому колективному договорі ДП «Придніпровська залізниця» замість величини «мінімальна заробітна плата» розрахункову величину «125 відсотків прожиткового мінімуму для працездатних осіб, встановлених законом» (а.с.25).
Спільною Постановою начальника СП «Експлуатаційне вагонне депо Батуринська» та Голови первинної профспілкової організації ВСП «Експлуатаційне вагонне депо Батуринська» за № ВЧДЕ-2/1544 ПК/22 від 31 січня 2018 року постановлено продовжити дію чинного колективного договору між адміністрацією структурного підрозділу «Експлуатаційне вагоне депо Батуринська» і профспілковим комітетом ВСП «Експлуатаційне вагонне депо Батуринська» на 2018 рік до укладення колективного договору АТ «Українська залізниця» (а.с.27).
Спільною Постановою начальника СП «Експлуатаційне вагонне депо Батуринська» та Голови первинної профспілкової організації ВСП «Експлуатаційне вагонне депо Батуринська» за № 209/ВЧДЕ-2 34/ПК від 23 січня 2019 року постановлено продовжити дію чинного колективного договору між адміністрацією структурного підрозділу «Експлуатаційне вагонне депо Батуринська» і профспілковим комітетом ВСП «Експлуатаційне вагонне депо Батуринська» на 2019 рік до укладення колективного договору АТ «Українська залізниця» (а.с. 28).
Спільною Постановою начальника СП «Експлуатаційне вагонне депо Батуринська» та Головою первинної профспілкової організації ВСП «Експлуатаційне вагонне депо Батуринська» за № 348/ВЧДЕ 46/ПК від 23 січня 2020 року постановлено продовжити дію чинного колективного договору між адміністрацією структурного підрозділу «Експлуатаційне вагонне депо Батуринська» і профспілковим комітетом ВСП «Експлуатаційне вагонне депо Батуринська» на 2020 рік до укладення колективного договору АТ «Українська залізниця» (а.с. 29).
Спільною Постановою начальника СП «Експлуатаційне вагонне депо Батуринська» та Голови первинної профспілкової організації ВСП «Експлуатаційне вагонне депо Батуринська» за №ВЧДЕ-2/821 04/ПК від 15 червня 2021 року постановлено внести зміни до колективного договору структурного підрозділу «Експлуатаційне вагонне депо Батуринська», а саме в пункт 3.1.15, виклавши в новій редакції: «При наданні працівникам щорічної відпустки загальної тривалості або не менше її половини (у випадках поділу відпустки на частини), незалежно від періоду її надання, виплачувати один раз на рік, за письмовою заявою працівника, матеріальну допомогу на оздоровлення в розмірі 50 відсотків тарифної ставки чи посадового окладу за посадою, котру обіймає працівник, встановленого штатним розписом на дату подання заяви, але не менше двох прожиткових мінімумів для працездатних осіб, встановлених законодавством України на 01 січня (податкового) звітного року» (а.с.31).
Згідно з наданими розрахунковими листами заробітної плати структурного підрозділу «Експлуатаційне вагонне депо Батуринська» Регіональної філії «Придніпровська залізниця» АТ «Українська залізниця» позивачу була виплачена матеріальна допомога на оздоровлення за 2017 рік - 2105,00 грн., за 2018 рік - 2301,25 грн., за 2019 рік - 2508,75 грн., за 2020 рік - 5492,50 грн. (2746,25 грн. у серпні та 2746, 25 грн. у вересні), за 2021 рік - 4540,00 грн. (а.с.17-21).
Відповідно до ч.1 ст.21 Закону України «Про оплату праці» працівник має право на оплату своєї праці відповідно до актів законодавства і колективного договору на підставі укладеного трудового договору. 
Згідно ст. 22 Закону України «Про оплату праці» суб`єкти організації оплати праці не мають права в односторонньому порядку приймати рішення з питань оплати праці, що погіршують умови, встановлені законодавством, угодами і колективними договорами. 
Відповідно до ст.2 Закону України «Про оплату праці» до структури заробітної плати входить: основна та додаткова заробітна плата, а також інші заохочувальні та компенсаційні виплати, до яких належать виплати у формі винагород за підсумками роботи за рік, премії за спеціальними системами і положеннями, виплати в рамках грантів, компенсаційні та інші грошові і матеріальні виплати, які не передбачені актами чинного законодавства або які провадяться понад встановлені зазначеними актами норми.
Згідно ст. 10 КЗпП України (в редакції чинній на момент укладення колективного договору), колективний договір укладається на основі чинного законодавства, прийнятих сторонами зобов`язань з метою регулювання виробничих, трудових і соціально-економічних відносин і узгодження інтересів трудящих, власників та уповноважених ними органів. 
Відповідно до ст.13 КЗпП України та ст.7 Закону України «Про колективні договори і угоди» зміст колективного визначається сторонами в межах їх компетенції.
Згідно ст.13 КЗпП України (в редакції чинній на момент укладення колективного договору) визначено, що у колективному договорі встановлюються взаємні зобов`язання сторін щодо регулювання виробничих, трудових, соціально-економічних відносин, зокрема, щодо встановлення форм, системи, розмірів заробітної плати і інших видів трудових виплат (доплат, надбавок, премій та ін.) Колективний договір може передбачати додаткові порівняно з чинним законодавством і угодами гарантії, соціально-побутові пільги.
Відповідно до ст.18 КЗпП України (в редакції чинній на момент укладення колективного договору), ст.9 Закону України «Про колективні договори і угоди» положення колективного договору розповсюджуються на всіх працівників підприємства, установи, організації та є обов`язковими для роботодавця та працівника.
Статтею 14 Закону України «Про колективні договори і угоди» визначено, що зміни і доповнення до колективного договору, угоди протягом строку їх дії можуть вноситися тільки за взаємною згодою сторін в порядку, визначеному колективним договором, угодою.
Відповідно до ч.ч. 2,4 ст. 97 КЗпП України(в редакції чинній на момент укладення колективного договору) форми і системи оплати праці, норми праці, розцінки, тарифні сітки, ставки, схеми посадових окладів, умови запровадження та розміри надбавок, доплат, премій, винагород та інших заохочувальних, компенсаційних і гарантійних виплат встановлюються підприємствами, установами, організаціями самостійно у колективному договорі з дотриманням норм і гарантій, передбачених законодавством, генеральною та галузевими (регіональними) угодами. Власник або уповноважений ним орган чи фізична особа не має права в односторонньому порядку приймати рішення з питань оплати праці, що погіршують умови, встановлені законодавством, угодами, колективними договорами.
За положеннями ст. 9 КЗпП України (в редакції чинній на момент укладення колективного договору) умови договорів про працю, які погіршують становище працівників порівняно з законодавством України про працю, є недійсними.
За Законом України «Про державний бюджет України на 2017 рік» прожитковий мінімум на одну працездатну особу, в розрахунку на місяць, з 01 січня 2017 року був встановлений на рівні 1600,00 грн., з 01 травня 2017 року - 1684,00 грн., з 01 грудня 2017 року 1762,00 грн., тому 125 відсотків прожиткового мінімуму для працездатних осіб, встановлених законом, становив 2000,00 грн., 2105,00 грн., 2202,50 грн. відповідно, мінімальна заробітна плата по Україні була встановлена на рівні 3200,00 грн.
Відповідно до Закону України «Про державний бюджет України на 2018 рік» прожитковий мінімум на одну працездатну особу, в розрахунку на місяць, з 01 січня 2018 року був встановлений на рівні 1762,00 грн., з 01 липня 2018 року - 1841,00 грн., з 01 грудня 2018 року 1921,00 грн., тому 125 відсотків прожиткового мінімуму для працездатних осіб, встановлених законом, становив 2202,50 грн., 2301,25 грн. та 2401,25 грн. відповідно, мінімальна заробітна плата по Україні була встановлена на рівні 3723,00 грн.
Згідно з Законом України «Про державний бюджет України на 2019 рік» встановлений прожитковий мінімум на одну працездатну особу, в розрахунку на місяць, з 01 січня 2019 року був встановлений на рівні 1921,00 грн., з 01 липня 2019 року - 2007,00 грн., з 01 грудня 2102,00 грн., тому 125 відсотків прожиткового мінімуму для працездатних осіб, встановлених законом, становив 2401,25 грн., 2508,75 грн. та 2627,50 грн. відповідно, мінімальна заробітна плата по Україні була встановлена на рівні 4173,00 грн.
За Законом України «Про державний бюджет України на 2020 рік» прожитковий мінімум на одну працездатну особу, в розрахунку на місяць, з 01 січня 2020 року був встановлений на рівні 2102,00 грн., з 01 липня 2020 року - 2197,00 грн., з 01 грудня 2020 року 2270,00 грн., тому 125 відсотків прожиткового мінімуму для працездатних осіб, встановлених законом, становив 2627,50 грн., 2746,25 грн. та 2837,50 грн. відповідно, мінімальна заробітна плата по Україні з 01 січня 2020 року була встановлена на рівні 4723,00 грн., з 01 вересня 2020 року 5000,00 грн.
Відповідно до Закону України «Про державний бюджет України на 2021рік» прожитковий мінімум на одну працездатну особу, в розрахунку на місяць, з 01 січня 2021 року був встановлений на рівні 2270,00 грн., з 01 липня 2021 року - 2379,00 грн., з 01 грудня 2021 року 2481 грн., тому два прожиткових мінімуми для працездатних осіб, встановлених законом, становив 4540,00 грн., 4758,00 грн. та 4962,00 грн. відповідно, мінімальна заробітна плата по Україні з 01 січня 2021 року була встановлена на рівні 6000,00 грн., з 01 грудня 2021 року 6500,00 грн.
Згідно з наданими розрахунковими листами встановлено, що недоплачена сума матеріальної допомоги за 2017 рік становить 1095,00 грн. (3200,00 грн. - 2105,00 грн.), у 2018 році 1421,75 грн. (3723,00 грн. - 2301,25 грн.), у 2019 році 1664,25 грн. (4173,00 грн. - 2508,75 грн.), у 2020 році: 1976,75 грн.(за серпень місяць - 4723,00 грн. - 2746,25 грн.) та 1976,75 грн. (за вересень місяць - 4723,00 грн. - 2746,25 грн.), у 2021 році 1460,00 грн. (6000 грн. - 4540,00 грн.), що разом становить 9594,50 грн.
Доводи позивача про те, що відповідачем були порушені умови Колективного договору щодо виплати їй матеріальної допомоги на оздоровлення у розмірі, встановленому п. 3.1.15 Колективного договору є обґрунтованими з огляду на таке.
Як вбачається із матеріалів справи, відповідно до п. 3.1.15 Колективного договору, який є чинним станом на 2021 рік, при кожному наданні працівникам щорічної відпустки загальної тривалості або не менше її половини незалежно від періоду її надання, виплачувати за письмовою заявою матеріальну допомогу на оздоровлення у розмірі 40% тарифної ставки чи посадового окладу на момент надання допомоги за професією, котру обіймає працівник, але не менше мінімальної заробітної плати по Україні на момент виплати допомоги. 
Прийняття Закону України «Про внесення змін до деяких законодавчих актів України» №1774-VІІІ від 06 грудня 2016 року не створює юридичних наслідків щодо застосування п. 3.1.15 Колективного договору в частині виплати допомоги на оздоровлення, оскільки питання виплати матеріальної допомоги на оздоровлення, умови виплати матеріальної допомоги для вирішення соціально-побутових питань, обставини, за яких вона виплачується, а також кому саме вона може бути виплачена першочергово, визначається, в даному випадку, Колективним договором.
Прийняття спільної Постанови начальника СП «Експлуатаційне вагонне депо Батуринська» та Голови первинної профспілкової організації ВСП «Експлуатаційне вагонне депо Батуринська» за №ВЧДЕ-2/635 ПК/13 від 14 квітня 2017 року щодо застосування з 01 квітня 2017 року у діючому колективному договорі СП «Експлуатаційне вагонне депо Батуринська» замість величини «мінімальна заробітна плата» розрахункову величину 125 відсотків прожиткового мінімуму для працездатних осіб, встановленого законом є діями, що погіршували становище працівників порівняно із законодавством.
Аргументи відповідача про те, що положенням Закону України «Про внесення змін до деяких законодавчих актів України» № 1774-VIII установлено, що мінімальна заробітна плата після набрання чинності цим законом не застосовується, як розрахункова величина у колективних договорах та угодах усіх рівнів та данаімперативна норма закону щодо незастосування з 01.01.2017 у колективних договорах цієї розрахункової величини має виконуватися в повному обсязі всіма без винятку суб`єктами на території України, а тому розмір нарахованої позивачу матеріальної допомоги на оздоровлення є правильним суд відхиляє з огляду на таке.
Стаття 22 Конституції України гарантує, що права і свободи людини і громадянина, закріплені цією Конституцією, не є вичерпними. Конституційні права і свободи гарантуються і не можуть бути скасовані. При прийнятті нових законів або внесенні змін до чинних законів не допускається звуження змісту та обсягу існуючих прав і свобод.
Стаття 58 Конституції України передбачає, що закони та інші нормативно-правові акти не мають зворотної дії в часі, крім випадків, коли вони пом`якшують або скасовують відповідальність особи.
Проаналізувавши у сукупності положення ст.ст.22, 58 Конституції України, ст.9 КЗпП України, суд дійшов висновку, що нові закони, які погіршують становище працівників, зокрема призводять до зменшення певних виплат, розмір яких врегульований до прийняття цих Законів, договорами про працю не мають зворотної сили.
Тобто, до внесення змін до колективних договорів і угод усіх рівнів щодо незастосування мінімальної заробітної плати як розрахункової величини, мають застосовуватися умови Колективного договору.
Згідно з п.1.4. Колективного договору визначено, що зміни і доповнення до колективного договору, що не погіршують соціального та економічного становища працівників відокремленого структурного підрозділу «Експлуатаційне вагонне депо Батуринська» вносяться протягом строку його дії до узгоджувальної комісії і при погодженні сторін затверджуються на спільному засіданні адміністрації і профспілкового комітету, а всі інші - на конференції трудового колективу.
Передбачене Колективним договором положення щодо внесення змін до нього, кореспондується з нормою ст.14 Закону України «Про колективні договори і угоди», якою визначено, що зміни і доповнення до колективного договору, угоди протягом строку їх дії можуть вноситися тільки за взаємною згодою сторін в порядку, визначеному колективним договором, угодою.
Таким чином, застосування відповідачем замість мінімальної заробітної плати, як розрахункової величини для визначення посадових окладів, заробітної плати та інших виплат передбачених колективними договорами, величини 125 відсотків прожиткового мінімуму для працездатних осіб, встановленого законом і подальше внесення змін до пункту 3.1.15 Колективного договору є діями, що погіршували становище працівників порівняно із законодавством, оскільки, як зазначено вище, на момент внесення змін, мінімальна заробітна плата по Україні була значно більшою ніж 125 відсотків прожиткового мінімуму для працездатних осіб, встановлених законом, і навіть дещо більшою двох прожиткових мінімумів для працездатних осіб у 2021 році.
Слід зазначити, в матеріалах справи відсутні докази того, що відповідач попереджав позивача про погіршення існуючих умов оплати праці.
Питання виплати матеріальної допомоги на оздоровлення, умови виплати матеріальної допомоги для вирішення соціально-побутових питань, обставини, за яких вона виплачується, а також кому саме вона може бути виплачена першочергово, визначається, в даному випадку, Колективним договором, п.3.1.15 якого визначено, що матеріальна допомога на оздоровлення виплачується за письмовою заявою працівника у розмірі 40 % ставки чи посадового окладу на момент надання допомоги за професією, котру обіймає працівник, але не менше мінімальної заробітної плати по Україні на момент виплати допомоги.
З урахуванням наведеного, суд дійшов висновку про неправомірність дій відповідача щодо невиплати позивачу частини матеріальної допомоги на оздоровлення у розмірі 9594,50 грн.
Аналізуючи доводи представника відповідача щодо пропуску позивачем строків звернення до суду з даним позовом, суд виходить з наступного.
Матеріальна допомога на оздоровлення, що надається до щорічної відпустки, є систематичною матеріальною допомогою. Це визначає пункт 2.3.3. Інструкції зі статистики заробітної плати, затвердженої наказом Держкомстату від 13 січня 2004 року №5. Таку допомогу виплачують робітникам певних категорій: на оздоровлення; через екологічний стан регіону. Матеріальна допомога на оздоровлення належить до заохочувальних та компенсаційних виплат, що належать до фонду оплати праці.
Аналіз наведених положень законодавства дає суду підстави дійти висновку про те, що матеріальна допомога входить до структури заробітної плати, а отже до спірних правовідносин застосовуються положення ст. 233 КЗпП України.
Так, відповідно до ч. 2 ст. 233 КЗпП України, в редакції, яка була чинною до 19 липня 2022 року, у разі порушення законодавства про оплату праці працівник має право звернутися до суду з позовом про стягнення належної йому заробітної плати без обмеження будь-яким строком.
Згідно з ч. 1 ст. 233 КЗпП України (із змінами, внесеними Законом України від 01 липня 2022 року № 2352-ІХ, який набрав чинності 19 липня 2022 року), працівник може звернутися із заявою про вирішення трудового спору безпосередньо до суду в тримісячний строк з дня, коли він дізнався або повинен був дізнатися про порушення свого права, крім випадків, передбачених частиною другою цієї статті. Із заявою про вирішення трудового спору у справах про звільнення працівник має право звернутися до суду в місячний строк з дня вручення копії наказу (розпорядження) про звільнення, а у справах про виплату всіх сум, що належать працівникові при звільненні, - у тримісячний строк з дня одержання ним письмового повідомлення про суми, нараховані та виплачені йому при звільненні (стаття 116).
Водночас, необхідно зазначити, що на підставі п.1 Прикінцевих положень КЗпП України під час дії карантину, встановленого Кабінетом Міністрів України з метою запобігання поширенню коронавірусної хвороби (COVID-19), строки, визначені ст.233 КЗпП, продовжуються на строк дії такого карантину.
Постановою Кабінету Міністрів України від 11 березня 2020 року №211 Про запобігання поширенню на території України гострої респіраторної хвороби COVID-19, спричиненої коронавірусом SARS-CoV-2, з 12 березня 2020 року на всій території України установлено карантин, який неодноразово продовжувався, і був відмінений постановою КМУ від 27 червня 2023 року №651 Про відміну на всій території України карантину, встановленого з метою запобігання поширенню на території України гострої респіраторної хвороби COVID-19, спричиненої коронавірусом SARS-CoV-2, з 24.00 год. 30 червня 2023 року.
Разом з цим, частину 1 ст. 233 КЗпП України визнано такою, що не відповідає Конституції України (є неконституційною) в частині встановлення тримісячного строку для звернення працівника до суду про стягнення заробітної плати та інших належних працівникові виплат, згідно з Рішенням Конституційного суду №1-р/2025 від 11.12.2025.
Відповідно до ч.ч. 3, 4 ст.3 ЦПК України, провадження в цивільних справах здійснюється відповідно до законів, чинних на час вчинення окремих процесуальних дій, розгляду і вирішення справи. Закон, який встановлює нові обов`язки, скасовує чи звужує права, належні учасникам судового процесу, чи обмежує їх використання, не має зворотної дії в часі.
Отже, строки звернення до суду за вирішенням трудового спору позивач не пропустила, оскільки з вимогою про стягнення недоплаченого розміру матеріальної допомоги на оздоровлення за період з 2017 року по 2021 рік вона мала право звернутися до суду без обмеження будь-яким строком.
Європейський Суд неодноразово вказував, що володінням, на яке поширюються гарантії ст. 1 Протоколу № 1 є також майнові інтереси, вимоги майнового характеру, соціальні виплати, щодо яких особа має правомірне очікування, що такі вимоги будуть задоволені.
Таким чином, з огляду на те, що право людини на заробітну плату гарантоване Конституцією України, нормами КЗпП України, Законом України «Про оплату праці», а позивач знаходиться з відповідачем в трудових відносинах та не отримала всі належні їй платежі, майнові вимоги позивача щодо їх отримання відповідають критеріям правомірних очікувань у розумінні практики Європейського Суду, а тому, позовні вимоги підлягають задоволенню в повному обсязі.
Враховуючи викладене вище, доводи представника відповідача щодо пропуску строку звернення до суду з даним позовом суд вважає необґрунтованими.
Представником позивача до суду подано заяву про відмову від стягнення витрат з відповідача на правову допомогу. Тому витрати на правову допомогу слід віднести за рахунок позивача.
Відповідно до положень ст.141 ЦПК України, з урахуванням результатів розгляду справи, з відповідача на користь держави підлягає стягненню судовий збір за подання позову в розмірі 1211 грн 20 коп., оскільки позивач при зверненні до суду була звільнена від його сплати.
Керуючись ст.ст.12,13,141,76-81,89,258,259,263,264,265,274,354,355 ЦПК України суд,

ухвалив:
Позов  ОСОБА_1 до Акціонерного товариства «Українська залізниця» про стягнення недоплаченого розміру матеріальної допомоги на оздоровленнязадовольнити.
Стягнути з акціонерного товариства «Українська залізниця» на користь  ОСОБА_1 недоплачену матеріальну допомогу на оздоровлення у розмірі 9594 грн. 50 коп. (дев`ять тисяч п`ятсот дев`яносто чотири гривні 50 копійок).
Стягнути з акціонерного товариства «Українська залізниця» на користь держави судовий збір у розмірі 1211 грн 20 коп. (одна тисяча двісті одинадцять гривень 20 копійок).
Рішення суду набирає законної сили після закінчення строку для подання апеляційної скарги всіма учасниками справи, якщо апеляційну скаргу не було подано. У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після повернення апеляційної скарги, відмови у відкритті чи закриття апеляційного провадження або прийняття постанови суду апеляційної інстанції за наслідками апеляційного перегляду.
Рішення суду може бути оскаржене шляхом подання апеляційної скарги протягом тридцяти днів з дня його проголошення до Дніпровського апеляційного суду.
Якщо в судовому засіданні було проголошено скорочене (вступну та резолютивну частини) судове рішення або якщо розгляд справи (вирішення питання) здійснювався без повідомлення (виклику) учасників справи, зазначений строк обчислюється з дня складення повного судового рішення.
Учасник справи, якому повне рішення суду не було вручене у день його проголошення або складення, має право на поновлення пропущеного строку на апеляційне оскарження, якщо апеляційна скарга подана протягом тридцяти днів з дня вручення йому повного рішення суду.
Позивач - ОСОБА_1 , РНОКПП НОМЕР_1 , місце проживання: АДРЕСА_1 ;
Відповідач - Акціонерне товариство «Українська залізниця», місцезнаходження: 03150, м. Київ, вул. Єжи Гедройця, буд. 5, код ЄДРПОУ: 40075815.
Суддя | Л.  І.  Кодрян