Справа № 344/6020/24 
Провадження № 22-ц/4808/1007/26 
Головуючий у 1 інстанції Антоняк Т. М. 
Суддя-доповідач Томин 

ПОСТАНОВА
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ
02 вересня 2026 року м. Івано-Франківськ
Івано-Франківський апеляційний суд у складі:
головуючої   Томин О. О.,
суддів:   Бойчука І. В., Пнівчук О. В.,
за участю секретаря Кузнєцов В. В.
розглянувши у відкритому судовому засіданні апеляційну скаргу представника ОСОБА_1 – адвоката Жиляка Михайла Дмитровича на рішення Івано-Франківського міського суду від 10 березня 2026 року, ухвалене в складі судді Антоняка Т. М. у м. Івано-Франківську, у справі за позовом ОСОБА_2 до ОСОБА_1 , Івано-Франківської міської ради про визнання незаконним та скасування рішення органу місцевого самоврядування, визнання недійсним та скасування державного акту на право власності на земельну ділянку, визнання недійсним та скасування договору купівлі-продажу земельної ділянки, скасування державної реєстрації,
ВСТАНОВИВ:
Короткий зміст позовних вимог
У квітні 2024 року ОСОБА_3 звернулася до суду з позовом до ОСОБА_1 , Івано-Франківської міської ради, ОСОБА_4 про визнання незаконним та скасування рішення органу місцевого самоврядування, визнання недійсним та скасування державного акту на право власності на земельну ділянку, визнання недійсним та скасування договору купівлі-продажу земельної ділянки, скасування державної реєстрації.
В обґрунтування позову вказала, що вона є власницею квартири АДРЕСА_1 . Право власності належить їй на підставі нотаріально посвідченого договору купівлі-продажу квартири від 07 липня 2023 року, зареєстрованого в Державному реєстрі речових прав на нерухоме майно. Сусідня квартира АДРЕСА_2 у цьому житловому будинку належить ОСОБА_1 на праві приватної власності на підставі договору купівлі-продажу квартири від 14 лютого 2014 року.
Квартири АДРЕСА_2 та АДРЕСА_3 не відносяться до квартир у багатоквартирному будинку, оскільки такий є зблокованим житловим будинком квартирного типу, який складається з двох квартир, кожна з яких повинна мати безпосередній вихід на приквартирну земельну ділянку.
Однак, земельна ділянка площею 0,0251 га, кадастровий номер 2610100000:20:001:0106, на якій розташований житловий будинок, належить на праві приватної власності ОСОБА_1 . Право власності виникло на підставі договору купівлі-продажу земельної ділянки від 14 лютого 2014 року. Попереднім власником земельної ділянки був ОСОБА_4 , якому вона була передана у приватну власність на підставі рішення виконавчого комітету Івано-Франківської міської ради № 332 від 25 серпня 2004 року.
Позивач вказувала, що приватизація цієї земельної ділянки здійснювалася ОСОБА_4 на підставі технічної документації із землеустрою, складовою якої був план земельної ділянки із нанесенням житлової будівлі, що, на її думку, підтверджує розташування квартири АДРЕСА_3 на цій земельній ділянці.
Попередня власниця квартири АДРЕСА_3 ОСОБА_5 набула право власності на неї на підставі свідоцтва про право на спадщину за законом від 10 серпня 2007 року та договору дарування частки квартири від 14 червня 2011 року. У 2012 році вона зверталася до суду з позовом до Івано-Франківської міської ради, виконавчого комітету Івано-Франківської міської ради, ОСОБА_4 та управління Держкомзему в м. Івано-Франківську про визнання незаконним рішення та визнання недійсним державного акту. Однак рішенням Івано-Франківського міського суду від 14 серпня 2013 року у справі № 0907/7979/2012 у задоволенні позову було відмовлено, а ухвалою Апеляційного суду Івано-Франківської області від 28 жовтня 2013 року це рішення залишено без змін.
Позивач у цій справі у жовтні 2023 року звернулася до ТОВ «Юридично Земельний Центр ІФ» для здійснення геодезичної зйомки з метою приватизації земельної ділянки під належною їй квартирою, і довідалася, що земельна ділянка вже приватизована та належить ОСОБА_1 .
Вказує, що під час відведення земельної ділянки площею 0,0251 га для будівництва та обслуговування житлового будинку органом місцевого самоврядування не враховано наявність на ній іншої квартири у житловому будинку, що призвело до одноосібної передачі у власність земельної ділянки, яка перебувала у спільному користуванні власників двох квартир житлового будинку. Державний акт на право приватної власності на земельну ділянку був виданий лише власнику квартири АДРЕСА_2 ОСОБА_4 , хоча будинок складався із двох квартир, у зв`язку з чим були порушені права власника квартири АДРЕСА_3 .
Таким чином, позивачка як власниця квартири АДРЕСА_3 не може набути у власність частину земельної ділянки, необхідну для її обслуговування, оскільки вся земельна ділянка була передана ОСОБА_4 , який у подальшому відчужив її ОСОБА_1 .
На підтвердження своїх доводів позивачка посилалася на Висновок судового експерта Худака М. Я. за результатами проведення будівельно-технічної та земельно-технічної експертизи № 23/01/24 від 23 січня 2024 року, згідно з яким квартира АДРЕСА_3 , яка належить ОСОБА_6 , розташована на земельній ділянці площею 0,0251 га, кадастровий номер 2610100000:20:001:0106, що належить на праві приватної власності ОСОБА_1 . Частки співвласників у земельній ділянці пропорційно до часток співвласників у житловому будинку становлять: для власниці квартири АДРЕСА_2 ОСОБА_1 – 55/100 часток (0,0138 га), а для власниці квартири АДРЕСА_3 ОСОБА_7 – 45/100 часток (0,0113 га). Також визначено площу земельної ділянки у розмірі 23 кв.м, яка повинна залишатися у спільному користуванні власників обох квартир.
Позивачка зазначала, що обмежена у розпорядженні належною їй квартирою, зокрема не має можливості здійснювати її реконструкцію через відсутність оформлених прав на земельну ділянку, на якій вона розташована. Також вказувала на наявність перешкод у користуванні власним нерухомим майном у зв`язку з відсутністю безперешкодного проходу, проїзду та можливості завезення будівельних матеріалів. Вона фактично позбавлена можливості користуватися земельною ділянкою, на якій розташована її квартира.
На думку позивачки, перехід права власності на нерухоме майно зумовлює перехід до нового власника права на ту частину земельної ділянки, на якій розташований відповідний об`єкт нерухомості, а також на частину земельної ділянки, необхідну для його обслуговування. А ОСОБА_4 при розробленні документації із землеустрою та подання її на затвердження умисно приховав інформацію про наявність іншої квартири у житловому будинку за адресою: АДРЕСА_4 , що, на її думку, стало однією із причин передачі всієї земельної ділянки лише власнику квартири АДРЕСА_2 .
Щодо строку позовної давності зазначала, що такий не пропущений, оскільки вона стала власницею квартири АДРЕСА_3 07 липня 2023 року, а про порушення свого права щодо користування земельною ділянкою, на якій розташована її квартира, дізналася лише у жовтні 2023 року після звернення до проєктної організації та підготовки кадастрового плану земельної ділянки.
Посилаючись на зазначені обставини, правові висновки Верховного Суду та норми права, просила суд:
-визнати незаконним рішення виконавчого комітету Івано-Франківської міської ради № 332 від 25 серпня 2004 року в частині передачі у власність ОСОБА_4 земельної ділянки площею 0,0251 га по АДРЕСА_4 ;
-визнати недійсним Державний акт серії ІФ № 062038 від 12 вересня 2005 року на право власності на земельну ділянку площею 0,0251 га по АДРЕСА_4 , виданий ОСОБА_4 ;
-визнати недійсним та скасувати Договір купівлі-продажу земельної ділянки № ВТР 116757 від 14.02.2014, зареєстрований у реєстрі за № 935, посвідчений приватним нотаріусом Івано-Франківського міського нотаріального округу Янишевською М. М., на земельну ділянку площею 0,0251 га, кадастровий номер 2610100000:20:001:0106, для будівництва та обслуговування житлового будинку, громадських будівель та споруд, яка розташована за адресою: АДРЕСА_5 ;
-скасувати державну реєстрацію земельної ділянки в Державному земельному кадастрі України площею 0,0251 га, кадастровий номер 2610100000:20:001:0106, яка розташована за адресою: АДРЕСА_5 ;
-скасувати державну реєстрацію права власності на земельну ділянку в Державному реєстрі речових прав на нерухоме майно площею 0,0251 га, кадастровий номер 2610100000:20:001:0106, для будівництва та обслуговування житлового будинку, громадських будівель та споруд, яка розташована за адресою: АДРЕСА_4 , власником якої є ОСОБА_1 , яка зареєстрована в Державному реєстрі речових прав на нерухоме майно за реєстраційним номером об`єкта нерухомого майна № 283970726101;
-стягнути з відповідачів судові витрати, які становлять: судовий збір, витрати за проведення судової земельно-технічної експертизи у сумі 12 000,00 грн, витрати на надання правової допомоги, орієнтовна сума яких становить 27 500,00 грн.
Ухвалою Івано-Франківського міського суду від 04 березня 2025 року закрито провадження у справі в частині позовних вимог до відповідача ОСОБА_4 на підставі п. 7 ч. 1 ст. 255 ЦПК України у зв`язку із його смертю.
Короткий зміст оскаржуваного рішення суду
Рішенням Івано-Франківського міського суду від 10 березня 2026 року позов задоволено. Визнано незаконним рішення виконавчого комітету Івано-Франківської міської ради № 332 від 25 серпня 2004 року у частині передачі у власність ОСОБА_4 земельної ділянки площею 0,0251 га по АДРЕСА_4 . Визнано недійсним державний акт серії ІФ № 062038 від 12 вересня 2005 року на право власності на земельну ділянку площею 0,0251 га, по АДРЕСА_4 , виданий ОСОБА_4 . Визнано недійсним та скасовано Договір купівлі-продажу земельної ділянки № ВТР 116757 від 14.02.2014, зареєстрований у реєстрі за № 935, посвідчений приватним нотаріусом Івано-Франківського міського нотаріального округу Янишевською М. М. на земельну ділянку площею 0,0251 кадастровий номер 2610100000:20:001:0106 для будівництва та обслуговування житлового будинку, громадських будівель та споруд, яка розташована за адресою: АДРЕСА_5 . Скасовано державну реєстрацію земельної ділянки у Державному земельному кадастрі України площею 0,0251 кадастровий номер 2610100000:20:001:0106, яка розташована за адресою: АДРЕСА_5 . Скасовано Державну реєстрацію права власності на земельну ділянку у Державному реєстрі речових прав на нерухоме майно площею 0,0251 га, кадастровий номер 2610100000:20:001:0106, для будівництва та обслуговування житлового будинку, громадських будівель та споруд яка розташована за адресою: АДРЕСА_4 , власником якої є ОСОБА_1 , яка зареєстрована у державному реєстрі речових прав на нерухоме майно за реєстраційним номером об`єкта нерухомого майна № 283970726101. Стягнуто з ОСОБА_1 на користь ОСОБА_2 понесені витрати зі сплати судового збору у розмірі 3028,00 грн. Стягнуто з Івано-Франківської міської ради на користь ОСОБА_2 понесені витрати зі сплати судового збору у розмірі 3028,00 грн.
Короткий зміст та узагальнюючі доводи апеляційної скарги
Не погодившись із вказаним рішенням, ОСОБА_1 , в інтересах якої діє адвокат Жиляк Михайло Дмитрович, подала апеляційну скаргу. Вважає таке рішення незаконним та необґрунтованим, ухваленим із порушенням норм матеріального та процесуального права, за неповного з`ясування обставин справи.
Вказує, що 25 серпня 2004 року рішенням виконавчого комітету Івано-Франківської міської ради ОСОБА_4 передано у приватну власність земельну ділянку площею 0,0251 га за адресою: АДРЕСА_5 , а 12 вересня 2005 року йому видано державний акт на право власності на зазначену земельну ділянку.
Через вісім років після набуття ОСОБА_4 права власності на спірну земельну ділянку ОСОБА_5 як власниця сусідньої квартири АДРЕСА_1 звернулася до суду з позовом про визнання недійсними рішення про виділення земельної ділянки та державного акту на право власності на неї. Рішенням Івано-Франківського міського суду від 14 серпня 2013 року у справі № 0907/7979/2012, залишеним без змін ухвалою Апеляційного суду Івано-Франківської області від 28 жовтня 2013 року, ОСОБА_5 у задоволенні позову до Івано-Франківської міської ради, виконавчого комітету Івано-Франківської міської ради, ОСОБА_4 та управління Держкомзему в м. Івано-Франківську про визнання недійсними спірного рішення виконавчого комітету та державного акта відмовлено.
14 лютого 2014 року ОСОБА_4 відчужив, а ОСОБА_1 набула у приватну власність спірну земельну ділянку, а також квартиру АДРЕСА_6 . 04 жовтня 2018 року складено актовий запис про смерть ОСОБА_4 № 1593.
І лише 07 липня 2023 року, тобто через дев`ять років після набуття ОСОБА_1 права власності на таку земельну ділянку, ОСОБА_8 набула від ОСОБА_5 у приватну власність квартиру АДРЕСА_3 у вказаному будинку, а 01 квітня 2024 року звернулася до суду з цим позовом.
Вважає, що суд першої інстанції відкрив провадження у справі з порушенням вимог законодавства, оскільки позивачка, заявляючи вимогу про визнання недійсним Договору купівлі-продажу земельної ділянки № ВТР 116757 від 14 лютого 2014 року, не додала до позовної заяви копію чи оригінал цього договору, засвідчений витяг з нього або клопотання про його витребування. В матеріалах справи вказаний договір відсутній, однак суд без його дослідження прийняв рішення про визнання його недійсним та скасування.
Також вказує, що місцевий суд однобічно виклав показання свідка ОСОБА_9 та не врахував його пояснення щодо безперешкодності доступу позивачки до житла.
Посилається на те, що суд першої інстанції не врахував обставини, встановлені рішенням Івано-Франківського міського суду від 14 серпня 2013 року у справі № 0907/7979/2012, про те, що право ОСОБА_5 на момент прийняття рішення виконавчого комітету Івано-Франківської міської ради № 332 від 25 серпня 2004 року та видачі Державного акта серії ІФ № 062038 від 12 вересня 2005 року не було порушеним. Відтак, ОСОБА_5 не могла передати ОСОБА_6 більше прав, ніж мала. ОСОБА_8 фактично є процесуальним правонаступником ОСОБА_5 , якій уже було відмовлено у задоволенні позовних вимог щодо скасування актів органу місцевого самоврядування, які оскаржуються у цій справі.
ОСОБА_1 набула право власності на спірну земельну ділянку після ухвалення судового рішення, яким підтверджено правомірність набуття ОСОБА_4 права власності на неї.
Також рішення суду про визнання незаконним рішення виконавчого комітету Івано-Франківської міської ради прийнято без належного відповідача, оскільки відповідачем у справі була Івано-Франківська міська рада, а не виконавчий комітет, який є самостійним суб`єктом.
На думку апелянтки, суд першої інстанції не врахував висновків Великої Палати Верховного Суду щодо ефективності способів захисту порушеного права, унаслідок чого порушив права ОСОБА_1 , оскільки скасував державну реєстрацію її права власності на земельну ділянку у розмірі та площі, які виходять за межі доводів позовної заяви.
Крім того, суд, застосовуючи норми Земельного кодексу України, не проаналізував їх у різні періоди виникнення спірних правовідносин та не врахував обставини добросовісного і платного набуття ОСОБА_1 права власності на спірну земельну ділянку.
Просить оскаржуване рішення суду скасувати та ухвалити нове, яким у задоволенні позову відмовити в повному обсязі, стягнути з позивачки на її користь судові витрати, понесені у судах першої та апеляційної інстанцій.
Позиція інших учасників справи
ОСОБА_8 , в інтересах якої діє адвокат Чебачева О. О., подала відзив на апеляційну скаргу. Вказує, що доводи апеляційної скарги про порушення судом першої інстанції вимог процесуального закону є безпідставними. При поданні позовної заяви представником позивачки було долучено інформацію з додатку «Реєстр нерухомості», відповідно до якої власницею спірної земельної ділянки є ОСОБА_1 на підставі Договору купівлі-продажу земельної ділянки № ВТР 116757 від 14.02.2014. Вважає, що позивачкою було подано всі наявні у неї докази, які підтверджують обставини, на яких ґрунтуються позовні вимоги. А тому суд обґрунтовано відкрив провадження у справі. До позовної заяви долучено витяг з Реєстру нерухомості, який містить повну інформацію про оспорюваний договір. Посилається на положення Закону України «Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень» та зазначає, що інформація з Державного реєстру речових прав є відкритою, загальнодоступною та має однакову юридичну силу незалежно від форми її отримання. Вважає, що суд першої інстанції дотримався вимог ст. 89 ЦПК України під час оцінки доказів.
Стосовно доводів апелянтки про однобічну оцінку показань свідка ОСОБА_9 зазначає, що позивачка позбавлена можливості повною мірою розпоряджатися належною їй квартирою, зокрема здійснювати реконструкцію частини будинку, де вона розташована, оскільки для отримання декларації на початок будівельних робіт необхідно мати земельну ділянку, на якій знаходиться квартира.
Щодо посилань апелянтки на рішення Івано-Франківського міського суду від 14 серпня 2013 року у справі № 0907/7979/2012, то зазначає, що ОСОБА_8 участі у цій справі не брала, а під час її розгляду встановлювалися інші обставини. Суд не досліджував технічну документацію, погодження меж земельної ділянки та обставини існування інших співвласників житлового будинку на момент прийняття рішення виконавчого комітету Івано-Франківської міської ради № 332 від 25 серпня 2004 року. У зв`язку з цим вважає безпідставними доводи апеляційної скарги про преюдиційність встановлених у тій справі обставин.
Щодо тверджень про неналежного відповідача зазначає, що сільський, селищний або міський голова відповідно до Закону України «Про місцеве самоврядування в Україні» підписує рішення як ради, так і її виконавчого комітету. Вважає, що зазначення відповідачем Івано-Франківської міської ради замість її виконавчого комітету є формальним недоліком, який не може бути самостійною підставою для скасування правильного по суті рішення суду.
Стосовно доводів апеляційної скарги щодо неефективності обраного способу захисту зазначає, що предметом позову було визнання незаконним рішення виконавчого комітету Івано-Франківської міської ради, на підставі якого була приватизована земельна ділянка та сформований єдиний кадастровий номер земельної ділянки. Тому суд правильно дійшов висновку про необхідність скасування державної реєстрації права власності на всю спірну земельну ділянку. Посилається на правову позицію Великої Палати Верховного Суду про те, що визнання недійсним рішення органу місцевого самоврядування може бути належним способом захисту порушеного права.
Щодо доводів про неправильне застосування статей 203, 204, 215 та 216 ЦК України зазначає, що для визнання правочину недійсним необхідним є встановлення порушення права чи інтересу особи, яка звернулася до суду. Оскільки суд визнав незаконним рішення виконавчого комітету та недійсним державний акт на право власності на земельну ділянку, то подальше відчуження цієї земельної ділянки за договором купівлі-продажу від 14 лютого 2014 року також є недійсним. Позивачка не заявляла вимог про застосування наслідків недійсності правочину, тому суд обґрунтовано не застосовував положення статті 216 ЦК України.
Також зазначає, що матеріали справи не містять доказів того, що ОСОБА_1 не знала та не могла знати про відсутність у продавця права на відчуження спірної земельної ділянки. А тому вважає безпідставними доводи апеляційної скарги щодо добросовісності її набуття.
Просить у задоволенні апеляційної скарги відмовити, а рішення суду першої інстанції залишити без змін.
Івано-Франківська міська рада правом на подання відзиву не скористалися, що відповідно до ч. 3 ст. 360 ЦПК України не перешкоджає перегляду рішення суду першої інстанції.
Заяви (клопотання) учасників справи
У судовому засіданні апеляційного суду апелянтка ОСОБА_1 та її представник – адвокат Жиляк М. Д. доводи та вимоги апеляційної скарги підтримали.
Представниця позивачки – адвокат Чебачева О. О. щодо задоволення апеляційної скарги заперечила, просила рішення суду першої інстанції залишити без змін.
Представники Івано-Франківської міської ради в судове засідання апеляційного суду не з`явилися, причини неявки суду не повідомили, повідомлені про дату, час та місце розгляду справи належним чином.
З урахуванням положень ч. 2 ст. 372 ЦПК України, строків розгляду апеляційної скарги колегія суддів ухвалила про розгляд справи за відсутності неприбулих учасників справи.
Позиція Івано-Франківського апеляційного суду
Відповідно до ч. 1 ст. 367 ЦПК України суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними в ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги.
Заслухавши суддю-доповідача, пояснення апелянтки та її представника, заперечення представниці позивачки, дослідивши матеріали справи, колегія суддів дійшла висновку, що апеляційна скарга підлягає до задоволення.
Згідно зі ст. 263 ЦПК України судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права. Судове рішення має відповідати завданню цивільного судочинства, визначеному цим Кодексом. При виборі і застосуванні норми права до спірних правовідносин суд враховує висновки щодо застосування відповідних норм права, викладені в постановах Верховного Суду.
Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.
Рішення Івано-Франківського міського суду від 10 березня 2026 року зазначеним вимогам не відповідає.
Фактичні обставини справи
Як вбачається з матеріалів справи та встановлено судом, на підставі Договору купівлі-продажу квартири від 03.09.1997, укладеного між ОСОБА_10 , яка діяла в своїх інтересах та інтересах своєї неповнолітньої дочки ОСОБА_11 , та ОСОБА_12 , остання придбала нерухоме майно, а саме: квартиру АДРЕСА_1 .
ІНФОРМАЦІЯ_1 ОСОБА_12 померла.
На підставі Свідоцтва про право на спадщину за законом № 6-849 від 10.08.2007 1/2 вищевказаної квартири успадкувала її дочка ОСОБА_5 . А на підставі Договору дарування частки квартири від 14.06.2011, укладеного між ОСОБА_13 , якому теж було видано Свідоцтво про право на спадщину за законом на 1/2 частину цієї квартири, і ОСОБА_5 , остання набула 1/2 частку вищевказаної квартири. Таким чином квартира АДРЕСА_1 перейшла у власність ОСОБА_5 .
Позивачка у цій справі ОСОБА_3 придбала квартиру АДРЕСА_1 на підставі Договору купівлі-продажу квартири, укладеного між нею та ОСОБА_5 , посвідченого приватним нотаріусом Івано-Франківського міського нотаріального округу Квочак Л. Т. 07.07.2023 за реєстровим № 4992. Право власності зареєстровано приватним нотаріусом Івано-Франківського міського нотаріального округу Квочак Л. Т. у Державному реєстрі речових прав 07.07.2023, номер запису про право власності 50923928, реєстраційний номер об`єкта нерухомого майна 2762195226040 (т. 1, а.с. 12, 13-14).
Встановлено також, що відповідачці ОСОБА_1 належить квартира АДРЕСА_2 у цьому житловому будинку на праві приватної власності на підставі Договору купівлі-продажу квартири, посвідченого приватним нотаріусом Івано-Франківського міського нотаріального округу Янишевською М. М. 14.02.2014, за реєстровим № 932. Право власності зареєстровано в Державному реєстрі речових прав приватним нотаріусом Івано-Франківського міського нотаріального округу Янишевською М. М. 14.02.2014, номер запису про право власності 4677985, реєстраційний номер об`єкта нерухомого майна 285273026101 (т. 1, а.с. 38).
Попередніми власниками квартири АДРЕСА_2 на праві спільної сумісної власності були ОСОБА_4 , ОСОБА_14 та ОСОБА_15 в рівних долях згідно Свідоцтва про право власності на житло, виданого Госпрозрахунковою групою з приватизації державного житлового фонду 09.09.2002 (т. 1, а.с. 50).
Рішенням виконавчого комітету Івано-Франківської міської ради № 332 від 25.08.2004, серед інших, затверджено матеріали земельно-кадастрової інвентаризації, які містяться в справі, і передано у приватну власність ОСОБА_4 для будівництва і обслуговування житлового будинку, громадських будівель та споруд земельну ділянку площею 0,0251 га, розташовану за адресою: АДРЕСА_5 (т. 1, а.с. 55, 85).
12.09.2005 ІФМВ «Центр Державного земельного кадастру» при Держкомземі України здійснено державну реєстрацію у Державному земельному кадастрі земельної ділянки приватної власності площею 0,0251 га, розташованої за адресою: АДРЕСА_5 , вид цільового призначення – для будівництва і обслуговування житлового будинку, громадських будівель та споруд; призначено кадастровий номер 2610100000:20:001:0106 (т. 1, а.с. 39).
Також 12.09.2005 ОСОБА_4 видано Державний акт серії ІФ № 062038 на право власності на вказану земельну ділянку площею 0,0251 га по АДРЕСА_5 , зареєстрований в Книзі записів реєстрації державних актів на право власності на землю та на право постійного користування землею, договорів оренди землі за № 010529401498 (т. 1, а.с. 43).
На підставі Договору купівлі-продажу земельної ділянки, укладеного між ОСОБА_4 та ОСОБА_1 , посвідченого приватним нотаріусом Івано-Франківського міського нотаріального округу Янишевською М. М. за реєстровим № 935, зареєстрованим у Державному реєстрі речових прав 14.02.2014, право власності на земельну ділянку з кадастровим номером 2610100000:20:001:0106, площею 0,0251 га набула ОСОБА_1 . Номер запису про право власності: 4679463, реєстраційний номер об`єкта нерухомого майна: 283970726101 (т. 1, а.с. 37).
Попередня власниця квартири АДРЕСА_1 ОСОБА_5 у 2012 році зверталася до Івано-Франківського міського суду з позовом до Івано-Франківської міської ради, Виконавчого комітету Івано-Франківської міської ради, ОСОБА_4 , співвідповідач – Управління Держкомзему в м. Івано-Франківськ, про визнання недійсними вищевказаного рішення виконавчого комітету Івано-Франківської міської ради № 332 від 25.08.2004 та Державного акту на право приватної власності на цю земельну ділянку серії № 062038 від 12 вересня 2005 року.
Рішенням Івано-Франківського міського суду від 14 серпня 2013 року у справі № 0907/7979/2012, яке ухвалою Апеляційного суду Івано-Франківської області від 28.10.2013 залишене без змін, у задоволенні вказаного позову відмовлено (т. 1, а.с. 116-120, 121-126).
Відповідно до Актового запису про смерть № 1593 від 04.10.2018 ОСОБА_4 помер ІНФОРМАЦІЯ_2 (т. 1, а.с. 198).
Згідно Висновку судового експерта Худака Миколи Ярославовича за результатами проведення будівельно-технічної та земельно-технічної експертизи № 23/01/24 від 23.01.2024, яка проводилась за заявою представника позивачки, квартира АДРЕСА_1 (яка належить на праві приватної власності ОСОБА_16 ) розташовується на земельній ділянці площею 0,0251 га з кадастровим номером 2610100000:20:001:0106, яка належить на праві приватної власності ОСОБА_1 .
Приміщення квартири АДРЕСА_1 не відповідає вимогам нормативно-правих актів у галузі будівництва. Оскільки досліджуваний житловий будинок АДРЕСА_4 – двоквартирний, тому для влаштування приміщень кухні, ванної і туалету або суміщеного санвузла у квартирі АДРЕСА_3 необхідно провести реконструкцію, що передбачає зміну геометричних розмірів житлового будинку.
Частки співвласників у земельній ділянці з кадастровим номером 2610100000:20:001:0106 площею 0,0251 га відповідно до розміру часток співвласників у загальній площі будинку становлять: для квартири АДРЕСА_2 (власник ОСОБА_1 ) - 55/100 частка, що становить у загальній площі ділянки 0,0138 га; для квартири АДРЕСА_3 (власник ОСОБА_8 ) - 45/100 частка, що становить у загальній площі ділянки 0,0113 га. Поділити земельну ділянку пропорційно до площі співвласників у житловому будинку з врахуванням лінії розподілу житлового будинку між квартирами АДРЕСА_2 і АДРЕСА_3 та влаштуванням для співвласників квартир окремого заїзду і проходу – технічно можливо. Також для обох співвласників пропонується виділити земельну ділянку спільного користування площею 0,0023 га (23 кв.м.) для доступу до приміщень у житловому будинку (т. 1, а.с. 18-36).
Мотиви, з яких виходить апеляційний суд, та застосовані норми права
Ухвалюючи рішення про задоволення позову, суд першої інстанції виходив з того, що перехід права на будівлю і споруду є однією із законних підстав виникнення прав на землю в набувача об`єкта нерухомості. Тому, враховуючи наявність у власності позивачки квартири у житловому двоквартирному будинку, з огляду на загальний принцип цілісності об`єкту нерухомості із земельною ділянкою, на якій цей об`єкт розташований, така має право на земельну ділянку під належною їй квартирою. А прийняття рішення виконавчого комітету Івано-Франківської міської ради № 332 від 25.08.2004, на підставі якого було видано державний акт на право приватної власності на всю земельну ділянку площею 0,0251 га попередньому власнику ОСОБА_4 під цілим житловим будинком, призвело до порушення її прав як власника іншої квартири, яка знаходиться в одному житловому будинку.
Щодо посилання сторони відповідачів на наявність рішення Івано-Франківського міського суду від 14 серпня 2013 року у справі № 0907/7979/2012, яке залишене без змін ухвалою Апеляційного суду Івано-Франківської області від 28.10.2013, яке містить преюдиційні встановлені факти у цій справі, суд зазначав, що такі позови не є тотожними, позивачка ОСОБА_8 участі у цивільній справі № 907/7979/2012 не брала, і при розгляді зазначеної справи судами встановлювались інші обставини.
Апеляційний суд не може погодитися із такими висновками, з огляду на наступне.
За положенням ст. 5 ЦПК України, здійснюючи правосуддя, суд захищає права, свободи та інтереси фізичних осіб, права та інтереси юридичних осіб, державні та суспільні інтереси у спосіб, визначений законом або договором.
Відповідно до ч. 1 ст. 4 ЦПК України кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи законних інтересів.
У постанові Верховного Суду від 19 жовтня 2021 року в справі № 628/1475/19 (провадження № 61-7554св21) зазначено, що «правом на звернення до суду за захистом наділена особа у разі порушення, невизнання або оспорювання її прав, свобод та інтересів, а тому суд повинен установити, чи були порушені або невизнані права, свободи чи інтереси особи, яка звернулася до суду за їх захистом, і залежно від установленого вирішити питання про задоволення позовних вимог або про відмову в їх задоволенні».
У постанові Верховного Суду від 15 березня 2023 року у справі № 753/8671/21 (провадження № 61-550св22) зазначено, що «кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання. Кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу (частина перша статті 15, частина перша статті 16 ЦК України). Порушення права пов`язане з позбавленням його суб`єкта можливості здійснити (реалізувати) своє приватне (цивільне) право повністю або частково. Для застосування того чи іншого способу захисту, необхідно встановити які ж приватні (цивільні) права (інтереси) позивача порушені, невизнані або оспорені відповідачем і за захистом яких приватних (цивільних) прав (інтересів) позивач звернувся до суду».
Частиною 1 статті 76 ЦПК України передбачено, що доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи.
Згідно з ст. 77 ЦПК України належними є докази, які містять інформацію щодо предмета доказування. Предметом доказування є обставини, що підтверджують заявлені вимоги чи заперечення або мають інше значення для розгляду справи і підлягають встановленню при ухваленні судового рішення. Сторони мають право обґрунтовувати належність конкретного доказу для підтвердження їхніх вимог або заперечень. Суд не бере до розгляду докази, що не стосуються предмета доказування.
Згідно з ст. 89 ЦПК України суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Жодні докази не мають для суду заздалегідь встановленої сили. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності. Суд надає оцінку як зібраним у справі доказам в цілому, так і кожному доказу (групі однотипних доказів), який міститься у справі, мотивує відхилення або врахування кожного доказу (групи доказів).
Відповідно до ст. 41 Конституції України кожен має право володіти, користуватися і розпоряджатися своєю власністю. Право приватної власності набувається в порядку, визначеному законом.
Правом власності є право особи на річ (майно), яке вона здійснює відповідно до закону за своєю волею, незалежно від волі інших осіб (частина перша статті 316 ЦК України).
Згідно зі статтею 317 ЦК України власникові належать права володіння, користування та розпорядження своїм майном. На зміст права власності не впливають місце проживання власника та місце знаходження майна.
Статтею 14 Конституції України передбачено, що земля є основним національним багатством, що перебуває під особливою охороною держави. Право власності на землю гарантується. Це право набувається і реалізується громадянами, юридичними особами та державою виключно відповідно до закону.
Право приватної власності набувається в порядку, визначеному законом (ст. 41 Конституції України).
Земельні відносини, які формуються з приводу переходу земельних прав при набутті майнових прав на об`єкти нерухомості, розташовані на конкретній земельній ділянці, регламентуються нормами ЗК України, які є спеціальними відносно до цивільно-правових норм, які є загальними.
Правові норми, які визначали долю земельної ділянки, наданої у власність чи користування, в разі відчуження розташованих на ній будівель чи споруд неодноразово змінювалися. Так, при відчуженні об`єктів нерухомого майна під час дії статті 30 ЗК України в редакції 1992 року закон передбачав автоматичний перехід права власності на земельну ділянку до набувача з необхідністю подальшого оформлення набувачем цього права. За приписами статті 120 ЗК України в редакції від 25 жовтня 2001 року (в період з 1 січня 2002 року до 20 червня 2007 року) при відчуженні об`єкта нерухомого майна, розташованого на відповідній ділянці, до набувача могло переходити право на цю земельну ділянку. Водночас автоматичний перехід права на земельну ділянку при відчуженні будівлі чи споруди передбачала стаття 377 ЦК України.
Стаття 120 ЗК України (в редакції Закону України № 997-V від 27 квітня 2007 року) знову закріпила автоматичний перехід права на земельну ділянку при відчуженні будівлі чи споруди.
Так, згідно частини першої статті 120 ЗК України (в редакції, чинній на час відчуження позивачці квартири в двоквартирному житловому будинку) у разі набуття права власності на об`єкт нерухомого майна (жилий будинок (крім багатоквартирного), іншу будівлю або споруду), об`єкт незавершеного будівництва, розміщений на земельній ділянці (крім земель державної, комунальної власності), право власності на таку земельну ділянку одночасно переходить від відчужувача (попереднього власника) такого об`єкта до набувача такого об`єкта без зміни її цільового призначення. У разі якщо відчужувачу (попередньому власнику) такого об`єкта належала частка у праві спільної власності на земельну ділянку, до набувача цього об`єкта переходить право власності на таку частку. При вчиненні правочину, що передбачає перехід права власності на зазначений об`єкт, мають дотримуватися вимоги частини шістнадцятої цієї статті.
У разі набуття частки у праві спільної власності на об`єкт нерухомого майна (жилий будинок (крім багатоквартирного), іншу будівлю або споруду), об`єкт незавершеного будівництва право власності на земельну ділянку (крім земель державної, комунальної власності), на якій розміщено такий об`єкт, одночасно переходить від відчужувача (попереднього власника) такого об`єкта до набувача у розмірі належної відчужувачу (попередньому власнику) частки у праві спільної власності на такий об`єкт, крім випадку, коли попередньому власнику належала частка у праві спільної власності на земельну ділянку в іншому розмірі. Якщо відчужувачу (попередньому власнику) у праві спільної власності на такий об`єкт належала частка у праві спільної власності на земельну ділянку в іншому розмірі, право власності переходить у такому самому розмірі. При вчиненні правочину, який передбачає перехід права власності на частку у праві спільної власності на такий об`єкт, мають дотримуватися вимоги частини шістнадцятої цієї статті (ч. 2 ст. 120 ЗК України у вказаній редакції).
При цьому, згідно ч. 16 ст. 120 ЗК України предметом правочину, який передбачає перехід права власності на об`єкт нерухомого майна (жилий будинок (крім багатоквартирного), іншу будівлю або споруду, об`єкт незавершеного будівництва або частку у праві спільної власності на такий об`єкт), який розміщений на земельній ділянці (крім земель державної, комунальної власності), що перебуває у власності відчужувача (попереднього власника) такого об`єкта, повинна бути також така земельна ділянка (або частка у праві спільної власності на неї). Істотною умовою договору, який передбачає такий перехід права власності, є умова щодо одночасного переходу права власності на таку земельну ділянку (частку у праві спільної власності на неї) від відчужувача до набувача такого об`єкта (частки у праві спільної власності на неї).
Статтею 377 ЦК України також визначено, що до особи, яка набула право власності на об`єкт нерухомого майна (житловий будинок (крім багатоквартирного), іншу будівлю або споруду), об`єкт незавершеного будівництва, право власності на який зареєстровано у визначеному законом порядку, або частку у праві спільної власності на такий об`єкт, одночасно переходить право власності (частка у праві спільної власності) або право користування земельною ділянкою, на якій розміщений такий об`єкт, без зміни її цільового призначення в обсязі та на умовах, встановлених для відчужувача (попереднього власника) такого об`єкта, у порядку та на умовах, визначених Земельним кодексом України. Істотною умовою договору, який передбачає перехід права власності на об`єкт нерухомого майна (житловий будинок (крім багатоквартирного), іншу будівлю або споруду), об`єкт незавершеного будівництва, який розміщений на земельній ділянці і перебуває у власності відчужувача, є умова щодо одночасного переходу права власності на таку земельну ділянку (частку у праві спільної власності на неї) від відчужувача (попереднього власника) відповідного об`єкта до набувача такого об`єкта.
Отже, зазначені редакції земельного та цивільного законодавства імперативно передбачають перехід права на земельну ділянку в разі набуття права власності на об`єкт нерухомості, що відображає принцип єдності юридичної долі земельної ділянки та розташованої на ній будівлі або споруди, який хоча безпосередньо і не закріплений у загальному вигляді в законі, тим не менш знаходить свій вияв у правилах статті 120 ЗК України, статті 377 ЦК України, інших положеннях законодавства (див. постанови Великої Палати Верховного Суду від 04 грудня 2018 року у справі №910/18560/16 (провадження № 12-143гс18), від 22 червня 2021 року у справі № 200/606/18 (провадження № 14-125цс20)).
За загальним правилом, закріпленим у статті 120 ЗК України та статті 377 ЦК України, особи, які набули права власності на будівлю чи споруду, стають власниками земельної ділянки на тих самих умовах, на яких вона належала попередньому власнику.
Відтак, за замістом вказаних норм перехід права користування земельною ділянкою до набувача нерухомого майна можливий за наявності сукупності певних умов, а саме у попереднього землевласника має бути право користування земельною ділянкою, це право має бути правомірним, тобто ґрунтуватися на відповідному рішенні компетентного органу, межі та розмір ділянки, яка перебуває у користуванні власника нерухомого майна, мають бути визначені відповідною містобудівною документацією (постанова Верховного Суду від 27 липня 2020 року у справі № 367/5655/14-ц (провадження № 61-40867св18)).
При застосуванні положень статті 120 ЗК України у поєднанні з положеннями статті 125 ЗК України у редакції, що була чинною, починаючи з 1 січня 2002 року, слід виходити з того, що у випадку переходу у встановленому законом порядку права власності на об`єкт нерухомості, розміщений на земельній ділянці, що перебуває у власності особи, яка відчужила зазначений об`єкт нерухомості, у набувача останнього право власності на відповідну земельну ділянку виникає одночасно із виникненням права власності на такий об`єкт, розміщений на цій ділянці.
У справі, що переглядається, позивачка ОСОБА_8 набула право власності на квартиру АДРЕСА_1 на підставі Договору купівлі-продажу квартири від 07.07.2023, укладеного між нею та ОСОБА_5 , яка в свою чергу успадкувала 1/2 її частину від матері ОСОБА_12 , яка померла ІНФОРМАЦІЯ_1 , а 1/2 – на підставі Договору дарування частки квартири від 14.06.2011, укладеного між ОСОБА_13 , якому теж було видано Свідоцтво про право на спадщину за законом на 1/2 частину цієї квартири.
Разом з тим, ні ОСОБА_12 , ні згодом ОСОБА_5 не володіли земельною ділянкою, на якій розміщене таке нерухоме майно.
Земельна ділянка для будівництва і обслуговування житлового будинку, громадських будівель та споруд площею 0,0251 га за адресою: АДРЕСА_5 рішенням виконавчого комітету Івано-Франківської міської ради № 332 від 25.08.2004 була передана у приватну власність ОСОБА_4 , і 12.09.2005 видано Державний акт серії ІФ № 062038 на вказану земельну ділянку. А на підставі Договору купівлі-продажу земельної ділянки, укладеним між ОСОБА_4 та ОСОБА_1 14.02.2014, право власності на таку земельну ділянку набула ОСОБА_1 .
Згідно копії Акту встановлення і узгодження зовнішніх меж землекористування в натурі ОСОБА_4 ніяких претензій при встановленні меж землекористування не виявлено (т. 1, а.с. 48).
Більше того, рішенням Івано-Франківського міського суду від 14 серпня 2013 року у справі № 0907/7979/2012, яке ухвалою Апеляційного суду Івано-Франківської області від 28.10.2013 залишене без змін та набрало законної сили, відмовлено у задоволенні позову ОСОБА_5 до Івано-Франківської міської ради, Виконавчого комітету Івано-Франківської міської ради, ОСОБА_4 , співвідповідач – Управління Держкомзему в м. Івано-Франківськ, про визнання недійсними вищевказаного рішення виконавчого комітету Івано-Франківської міської ради № 332 від 25.08.2004 та Державного акту на право приватної власності на цю земельну ділянку серії № 062038 від 12 вересня 2005 року.
Таким чином, при набутті позивачкою права власності на квартиру АДРЕСА_1 остання не набула права власності на земельну ділянку, оскільки така не належала попередньому власнику, а отже її права не порушені.
Якщо ж позивачка вважає, що їй створюються перешкоди у користуванні її квартирою, вона вправі ставити питання про встановлення земельного сервітуту.
Посилання місцевого суду на принцип цілісності об`єкта нерухомості, спорудженого на земельній ділянці, з такою ділянкою, в даному випадку безпідставні, оскільки попереднім власникам квартири така ділянка не належала, про що їм безперечно було відомо. А ОСОБА_17 , придбаваючи вказану квартиру, мала б бути обізнана про належність чи відсутність продавцю на праві власності такої земельної ділянки. Оскільки згідно вищевказаних норм права якщо фізична або юридична особа приватного права набуває у власність об`єкт нерухомого майна (жилий будинок (крім багатоквартирного), іншу будівлю або споруду), об`єкт незавершеного будівництва, розміщений на земельній ділянці, що перебуває у приватній власності попереднього власника, право власності на таку земельну ділянку одночасно переходить до набувача об`єкта нерухомого майна без зміни її цільового призначення.
Що стосується доводів сторони позивача і суду першої інстанції про те, що судовим рішенням у справі № 0907/7979/2012 не встановлювалися обставини, які були б преюдиційними до цієї справи, то такі є помилковими.
Вказаним рішенням, зокрема, встановлено, що право власності на спірну земельну ділянку не належало ОСОБА_12 , і відповідно, не могло перейти до ОСОБА_5 . А преюдиційність не передбачає і не означає тотожність справи.
З урахуванням наведеного, доводи апеляційної скарги знайшли своє підтвердження.
Позивачкою не доведено належними доказами обставини справи.
Тому колегія суддів вважає безпідставними і такими, що не підлягають до задоволення вимоги позивачки про визнання незаконним та скасування рішення органу місцевого самоврядування, визнання недійсним та скасування державного акту на право власності на земельну ділянку, визнання недійсним та скасування договору купівлі-продажу земельної ділянки, скасування державної реєстрації.
Висновки за результатами розгляду апеляційної скарги
Отже, рішення місцевого суду відповідно до ч. 1 ст. 376 ЦПК України слід скасувати та ухвалити нове про відмову у задоволенні цього позову.
Згідно ч.ч. 1, 13 ст. 141 ЦПК України судовий збір покладається на сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог. Якщо суд апеляційної чи касаційної інстанції, не передаючи справи на новий розгляд, змінює рішення або ухвалює нове, цей суд відповідно змінює розподіл судових витрат.
Таким чином, з огляду на відмову в задоволенні позову та задоволення апеляційної скарги, сплачений за подання апеляційної скарги судовий збір в розмірі 9084 грн 00 коп. підлягає стягненню із ОСОБА_2 на користь ОСОБА_1 .
Крім того, відповідно до ч. 2 ст. 141 ЦПК України інші судові витрати, пов`язані з розглядом справи, покладаються у разі відмови в позові - на позивача.
Як вбачається з матеріалів справи, відповідачка ОСОБА_1 просила стягнути з позивачки на її користь витрати за надання професійної правничої допомоги в суді першої інстанції в розмірі 27 900,00 грн. На підтвердження чого надала: копію ордеру адвоката Жиляка М. Д., копію Договору № ЦС-263/24 про надання правової допомоги від 08.04.2024, розрахунок гонорару (витрат) на правову допомогу від 08.04.2024, докази переказу коштів в сумі 27 900,00 грн на рахунок адвокатської контори, Копію Акту № 1 прийому-передачі наданих послуг від 21.05.2025 на суму 27 900,00 грн.
Згідно ч. 1 ст. 137 ЦПК України витрати, пов`язані з правничою допомогою адвоката, несуть сторони, крім випадків надання правничої допомоги за рахунок держави.
Відповідно до ч. 2 ст. 137 ЦПК України для цілей розподілу судових витрат розмір витрат на правничу допомогу адвоката, в тому числі гонорару адвоката за представництво в суді та іншу правничу допомогу, пов`язану зі справою, включаючи підготовку до її розгляду, збір доказів тощо, а також вартість послуг помічника адвоката визначаються згідно з умовами договору про надання правничої допомоги та на підставі відповідних доказів щодо обсягу наданих послуг і виконаних робіт та їх вартості, що сплачена або підлягає сплаті відповідною стороною або третьою особою.
Згідно вимог ч.ч. 3, 4, 5 ст. 137 ЦПК України для визначення розміру витрат на правничу допомогу з метою розподілу судових витрат учасник справи подає детальний опис робіт (наданих послуг), виконаних адвокатом, та здійснених ним витрат, необхідних для надання правничої допомоги. Розмір витрат на оплату послуг адвоката має бути співмірним із: складністю справи та виконаних адвокатом робіт (наданих послуг); часом, витраченим адвокатом на виконання відповідних робіт (надання послуг); обсягом наданих адвокатом послуг та виконаних робіт; ціною позову та (або) значенням справи для сторони, в тому числі впливом вирішення справи на репутацію сторони або публічним інтересом до справи. У разі недотримання вимог частини четвертої цієї статті суд може, за клопотанням іншої сторони, зменшити розмір витрат на правничу допомогу, які підлягають розподілу між сторонами.
При визначенні суми відшкодування суд має виходити з критерію реальності адвокатських витрат (встановлення їхньої дійсності та необхідності), а також критерію розумності їхнього розміру, виходячи з конкретних обставин справи та фінансового стану обох сторін. Ті самі критерії застосовує ЄСПЛ, присуджуючи судові витрат на підставі статті 41 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод. Зокрема, у рішеннях від 12 жовтня 2006 року у справі «Двойних проти України» (пункт 80), від 10 грудня 2009 року у справі «Гімайдуліна і інших проти України» (пункти 34-36), від 23 січня 2014 року у справі «East/WestAllianceLimited» проти України», від 26 лютого 2015 року у справі «Баришевський проти України» (пункт 95) зазначено, що заявник має право на компенсацію судових та інших витрат, лише якщо буде доведено, що такі витрати були фактичними і неминучими, а їхній розмір – обґрунтованим.
У постановах Верховного Суду від 30 жовтня 2023 року у справі № 591/550/20 (провадження № 61-6344св23), від 12 серпня 2025 року у справі № 639/419/24 (провадження № 61-4135св25), від 20 серпня 2025 року у справі № 758/2247/24 та інших вказано, що склад та розмір витрат, пов`язаних з оплатою правової допомоги, входить до предмета доказування у справі. На підтвердження цих обставин суду повинні бути надані договір про надання правової допомоги (договір доручення, договір про надання юридичних послуг тощо), документи, що свідчать про оплату гонорару та інших витрат, пов`язаних із наданням правової допомоги, оформлені у встановленому законом порядку (квитанція до прибуткового касового ордера, платіжне доручення з відміткою банку або інший банківський документ, касові чеки, посвідчення про відрядження). Зазначені витрати мають бути документально підтверджені та доведені. Відсутність документального підтвердження витрат на правову допомогу, а також розрахунку таких витрат є підставою для відмови у задоволенні вимог про відшкодування таких витрат.
Відповідно до п. 6.1 Договору № ЦС-263/24 про надання правової допомоги від 08.04.2024 за надання юридичної допомоги клієнт зобов`язується виплатити Адвокатському бюро винагороду (гонорар) у розмірі, який не може перевищувати 2500,00 грн за одну годину роботи. Остаточний розмір гонорару визначається в акті прийому-передачі наданих послуг, виходячи із розрахунку: 1700,00 грн – одна година роботи за складання процесуальних документів, їх направлення та подання, 1500,00 грн – одна година роботи за судове представництво в суді першої інстанції, 2500,00 грн – одна година роботи за судове представництво в суді апеляційної інстанції. Остаточний розмір гонорару визначається в рахунку та акті прийому-передачі наданих послуг.
Згідно Акту № 1 прийому-передачі наданих послуг від 21.05.2025 під час розгляду справи в суді першої інстанції адвокатом надано такі послуги: ознайомлення із матеріалами справи та написання процесуальних документів – 12 годин (вартість 1700,00 грн за 1 год.); представництво інтересів клієнта у суді – 5 годин (вартість 1500,00 грн за 1 год.); усього – 17 годин (вартість 27 900,00 грн).
Однак, враховуючи характер та обсяг виконаної адвокатом роботи, принцип розумності судових витрат, критерій їх реальності, виходячи з конкретних обставин справи, її складності, необхідності та значимості таких дій у справі, апеляційний суд дійшов висновку про наявність підстав для стягнення з позивачки на користь ОСОБА_1 витрат на професійну правничу допомогу в суді першої інстанції у розмірі 10 000,00 грн.
Разом з тим, витрати апелянтки на правничу допомогу в суді апеляційної інстанції стягненню із позивачки на її користь не підлягають, оскільки на підтвердження понесення таких нею не було подано належних доказів, зокрема, акту прийому-передачі наданих послуг. А пунктом 6.1 Договору № ЦС-263/24 про надання правової допомоги від 08.04.2024 передбачено, що остаточний розмір гонорару визначається в рахунку та акті прийому-передачі наданих послуг.
Керуючись ст.ст. 374, 376, 381-384, 389, 390 ЦПК України, суд
ПОСТАНОВИВ:
Апеляційну скаргу представника ОСОБА_1 – адвоката Жиляка Михайла Дмитровича задовольнити.
Рішення Івано-Франківського міського суду від 10 березня 2026 року скасувати, ухвалити нове.
Відмовити в задоволенні позову ОСОБА_2 до ОСОБА_1 , Івано-Франківської міської ради про визнання незаконним та скасування рішення органу місцевого самоврядування, визнання недійсним та скасування державного акту на право власності на земельну ділянку, визнання недійсним та скасування договору купівлі-продажу земельної ділянки, скасування державної реєстрації.
Стягнути із ОСОБА_2 (РНОКПП: НОМЕР_1 , адреса: АДРЕСА_7 ) на користь ОСОБА_1 (РНОКПП: НОМЕР_2 , адреса: АДРЕСА_8 ) 9084 (дев`ять тисяч вісімдесят чотири) грн 00 коп. судового збору, сплаченого за подання апеляційної скарги, і 10 000 (десять тисяч) грн 00 коп. витрат за надання правничої допомоги.
Постанова набирає законної сили з дня її ухвалення, однак може бути оскаржена в касаційному порядку безпосередньо до Верховного Суду протягом тридцяти днів з дня складення повного тексту постанови.

Головуюча:         О. О. Томин
Судді:         І. В. Бойчук
О. В. Пнівчук

Повний текст постанови складено 11 вересня 2026 року.