ПОЛТАВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
Справа № 534/660/22  Номер провадження 22-ц/814/2550/26	Головуючий у 1-й інстанції Малюк М. В.  Доповідач ап. інст. Обідіна О. І.	

22-ц/814/2551/26

П О С Т А Н О В А
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

22 липня 2026 року 	м. Полтава	

Колегія суддів судової палати з розгляду цивільних справ Полтавського апеляційного суду в складі:
головуючого судді: Обідіної О.І.,
суддів: Бутенко С.Б., Карпушина Г.Л., 
за участю секретаря: Дороженка Р.Г.,
розглянула у відкритому судовому засіданні в м. Полтаві апеляційну скаргу Товариства з обмеженою відповідальністю «Єристівський гірничо-збагачувальний комбінат» на рішення Горішньоплавнівського міського суду Полтавської області від 27 лютого 2026 та додаткове рішення Горішньоплавнівського міського суду Полтавської області від 19 березня 2026 року по справі за позовом ОСОБА_1 до товариства з обмеженою відповідальністю «Єристівський гірничо-збагачувальний комбінат» про стягнення середнього заробітку за час вимушеного прогулу, 

В С Т Н О В И Л А :

У червні 2022 року ОСОБА_1 звернувся до суду з позовом до Товариства з обмеженою відповідальністю «Єристівський гірничо-збагачувальний комбінат» (надалі- ТОВ «Єристівський ГЗК»), в якому просив визнати протиправним та скасувати наказ від 08.06.2022 №137-к «Про припинення трудового договору (контракту) механіка у кар`єрі ЦГТК механічної дільниці ОСОБА_1 », поновити на роботі з 11.06.2022, стягнути середню заробітну плату за час вимушеного прогулу за період з 11.06.2022 по день ухвалення судового рішення.
Рішенням Комсомольського міського суду Полтавської області від 07.09.2023 визнано протиправним та скасовано наказ ТОВ «Єристівський ГЗК» про звільнення, поновлено ОСОБА_1 на посаді механіка у кар`єрі з 11.06.2022, стягнуто з відповідача на користь позивача середню заробітну плату за час вимушеного прогулу за період з 11.06.2022 по 07.09.2022 у сумі 438 299,40 грн., допущено негайне виконання рішення суду в частині поновлення на роботі та присудження заробітної плати в межах суми платежу за один місяць.
Постановою Полтавського апеляційного суду від 17.01.2024 апеляційну скаргу ТОВ «Єристівський ГЗК» задоволено, рішення суду першої інстанції скасовано та ухвалено нове рішення про відмову в задоволенні позову в зв`язку з недоведеністю позовних вимог.
Постановою Верховного Суду від 15.05.2025 касаційну скаргу ОСОБА_1 задоволено частково, постанову суду апеляційної інстанції від 17.01.2024 скасовано, рішення Комсомольського міського суду Полтавської області від 07.09.2023:
- залишено в силі, змінено мотивувальну частину, яку викладено у редакції цієї постанови щодо задоволення вимог ОСОБА_1 до ТОВ «ЄГЗК» про визнання незаконним і скасування наказу про звільнення, поновлення на роботі з допуском рішення стосовно цих вимог до негайного виконання;
- скасовано щодо задоволення вимоги ОСОБА_1 до ТОВ «ЄГЗК» про стягнення середнього заробітку за час вимушеного прогулу та передано справу в цій частині на новий розгляд до суду першої інстанції.

Рішенням Горішньоплавнівського міського суду Полтавської області від 27 лютого 2026 року стягнуто з Товариства з обмеженою відповідальністю «Єристівський гірничо-збагачувальний комбінат» на користь ОСОБА_1 середній заробіток за час вимушеного прогулу в сумі 927 069,64 грн.
Допущено негайне виконання рішення суду в частині присудження на користь позивача заробітної плати в межах суми платежу за один місяць.

Ухвалюючи рішення суд дійшов висновку про обґрунтованість заявлених вимог.

Додатковим рішенням Горішньоплавнівського міського суду Полтавської області від 19 березня 2026 року cаяву представника позивача ОСОБА_1 - адвоката Першина Сергія Миколайовича про ухвалення додаткового рішення в частині розподілу судових витрат задоволено частково.
Стягнуто з Товариства з обмеженою відповідальністю «Єристівський гірничо-збагачувальний комбінат» на користь ОСОБА_1 судові витрати на професійну правничу допомогу в сумі 10 000 грн.
В іншій частині заяви представника позивача відмовлено.
Стягнуто з Товариства з обмеженою відповідальністю «Єристівський гірничо-збагачувальний комбінат» на користь держави судовий збір у сумі 9270,69 грн.

Не погодившись із рішенням суду, ТОВ «Єристівський ГЗК» подало апеляційну скаргу, в якій, посилаючись на порушення судом норм матеріального та процесуального права, невідповідність висновків суду обставинам справи, просить п. 2 резолютивної частини рішення змінити, визначивши суму середнього заробітку за час вимушеного прогулу за період з 11.06.2022 по 08.07.2025 в сумі 413901,91 грн.
Вважає безпідставним прийняття судом та задоволення збільшених позовних вимог в частині як обрахованого стороною позивача періоду, так і суми позову, оскільки період, впродовж якого вимушений прогул мав місце, вже встановлено судовим рішенням.
Звертає увагу, що з суми середнього заробітку за час вимушеного прогулу має бути відраховано виплачені позивачу на підставі судових рішень в частині допущених до негайного виконання виплати заробітної плати в межах суми платежу за один місяць, а саме 22051,92 грн. та 21917,53 грн.

Також вважає помилковим стягнення додатковим рішенням судового збору на користь держави, оскільки позивач був звільнений від сплати судового збору, а отже останній не підлягає стягненню з відповідача. 

Колегія суддів, перевіривши матеріали справи та доводи апеляційної скарги, приходить до висновку про відсутність підстав для її задоволення з огляду на наступне. 
Згідно п. 1 ч. 1 ст. 374 ЦПК України, суд апеляційної інстанції за результатами розгляду апеляційної скарги має право залишити судове рішення без змін, а скаргу без задоволення.
Відповідно до ст. 375 ЦПК України суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а судове рішення без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.

Як вбачається з матеріалів справи та встановлено судом, ОСОБА_1 з 15.08.2018 по 10.06.2022 перебував в трудових відносинах з ТОВ «Єристівський ГЗК», працюючи на посаді механіка у кар`єрі.
Наказом №137-к від 08.06.2022 ОСОБА_1 був звільнений з займаної посади з 10.06.22 на підставі п. 1 ч. 1 ст. 40 КЗпП України в зв`язку із скороченням штату.
Рішенням Комсомольського міського суду Полтавської області від 07.09.2023 позов ОСОБА_1 задоволено, визнано протиправним та скасовано наказ ТОВ «Єристівський ГЗК» про звільнення, поновлено ОСОБА_1 на посаді механіка у кар`єрі з 11.06.2022 з допуском рішення стосовно цих вимог до негайного виконання, стягнуто на користь позивача середню заробітну плату за час вимушеного прогулу за період з 11.06.2022 по 07.09.2022 у сумі 438299,40 грн.
На виконання рішення Комсомольського міського суду Полтавської області , 08.09.2023 роботодавцем видано наказ №165-к, яким скасовано наказ про звільнення ОСОБА_1 від 08.06.2022 №137-К, поновлено ОСОБА_1 на посаді механіка у кар`єрі механічної дільниці з 11.06.2022.
Постановою Полтавського апеляційного суду від 17.01.2024 апеляційну скаргу ТОВ «Єристівський гірничо-збагачувальний комбінат» задоволено, рішення Комсомольського міського суду Полтавської області від 07.09.2023 скасовано, в задоволенні позовних вимог ОСОБА_1 відмовлено.
На виконання постанови Полтавського апеляційного суду від 17.01.2024, ТОВ «Єристівський гірничо-збагачувальний комбінат» 22.01.2024 видано наказ №13-к, яким скасовано наказ про поновлення на роботі ОСОБА_1 від 08.09.2023 №165-К.
Постановою Верховного Суду від 15.05.2025 касаційну скаргу ОСОБА_1 задоволено частково, постанову Полтавського апеляційного суду від 17.01.2024 скасовано, рішення Комсомольського міського суду Полтавської області від 07.09.2023 в частині задоволення вимог про визнання незаконним і скасування наказу про звільнення, поновлення на роботі з допуском рішення стосовно цих вимог до негайного виконання залишено в силі, в частині задоволення вимог про стягнення середнього заробітку за час вимушеного прогулу - скасовано та передано на новий розгляд до суду першої інстанції.
На виконання вимог постанови Верховного Суду України від 15.05.2025 ТОВ «Єристівський гірничо-збагачувальний комбінат» 09.07.2025 видано наказ №243-к, яким скасовано наказ від 08.06.2022 №137-К та поновлено ОСОБА_1 на роботі з 11.06.2022.
Таким чином, предметом нового розгляду судом першої інстанції були вимоги позивача в частині стягнення середнього заробітку за час вимушеного прогулу. 
При касаційному перегляді, Верховний Суд вказав, що підставою для скасування судових рішень попередніх інстанцій є неврахування місцевим судом кількості відпрацьованих робочих днів та неможливість, відповідно, здійснити правильний розрахунок середнього заробітку за час вимушеного прогулу. Окрім того, ухвалюючи рішення 07.09.2023, суд стягнув середній заробіток за час вимушеного прогулу лише за період з 11.06.2022 по 07.09.2022.
Ухвалюючи рішення, місцевий суд взяв до уваги висновки суду касаційної інстанції, які є обов`язковими при новому розгляді справи та обрахував середній заробіток за час вимушеного прогулу, виходячи із загальної кількості робочих днів - 698 та розміру середньоденної заробітної плати - 1328,18 грн., у зв`язку з чим задовольнив збільшені позовні вимоги в повному обсязі.

Колегія суддів погоджується з вказаним висновком суду.
Відповідно до ч. 2 ст. 235 КЗпП України при винесенні рішення про поновлення на роботі орган, який розглядає трудовий спір, одночасно приймає рішення про виплату працівникові середнього заробітку за час вимушеного прогулу або різниці в заробітку за час виконання нижчеоплачуваної роботи, але не більш як за один рік. Якщо заява про поновлення на роботі розглядається більше одного року, не з вини працівника, орган, який розглядає трудовий спір, виносить рішення про виплату середнього заробітку за весь час вимушеного прогулу. 
Вимушений прогул - це час, упродовж якого працівник з вини роботодавця не мав змоги виконувати трудові функції. Вимушеності прогулу надають протиправні дії чи бездіяльність роботодавця, унаслідок яких працівник позбавляється можливості виконувати трудові обов`язки й отримувати за це заробітну плату. Тобто працівник не може вийти на роботу та реалізувати належне йому право на працю і її оплату через винні дії (бездіяльність) роботодавця. Виплата середнього заробітку за весь час вимушеного прогулу пов`язується з діянням роботодавця, наслідком якого стала неможливість працівника належно реалізовувати право на працю.
Верховний Суд у постанові від 17 січня 2024 року при розгляді справі № 708/447/23 зазначив, що оплата вимушеного прогулу у встановлених вказаними статтями КЗпП України випадках є заходом матеріальної відповідальності роботодавця за порушення права працівника на працю. Підставою такої відповідальності є винне протиправне порушення роботодавцем трудових обов`язків, унаслідок чого заподіяна майнова шкода працівникові. 
Верховний Суд у постанові від 30.07.2025 при розгляді справи №185/14111/23 щодо застосування частини другої статті 235 КЗпП України виснував, що середній заробіток за час вимушеного прогулу за своїм змістом є заробітною платою, право на отримання якої виникло у працівника, який був незаконно позбавлений можливості виконувати свою трудову функцію з незалежних від нього причин.
В разі визнання звільнення незаконним та поновлення працівника на роботі держава гарантує отримання працівником середнього заробітку за час вимушеного прогулу, оскільки такий працівник був незаконно позбавлений роботодавцем можливості виконувати свою трудову функцію з незалежних від нього причин та отримувати заробітну плату.
Вказана норма права, крім превентивної функції, виконує функцію соціальну, задовольняючи потребу працівника в засобах до існування на період незаконного звільнення. Відтак, за умови встановлення факту незаконного звільнення особи, час вимушеного прогулу працівника повинен бути оплаченим і спір розглянутим в одному позовному провадженні з вирішенням питання про поновлення на роботі, або в різних провадженнях, що не впливає на розрахунок середнього заробітку, оскільки період за який він обраховується є сталим для звільненого працівника.
В даному випадку, незаконно звільнений працівник ОСОБА_1 не мав можливості реалізувати своє право на працю впродовж періоду, який правильно обрахований судом першої інстанції та в цілому складає 698 робочих днів. 
При цьому, судом взято до уваги і період часу, коли працівник був поновлений на посаді на підставі рішення суду першої інстанції в частині допущеного до негайного виконання рішення щодо поновлення позивача на роботі, а в подальшому знову не мав можливості працювати з підстав скасування апеляційною інстанцією рішення Комсомольського районного суду Полтавської області від 07.09.2023. 
Так, при обрахуванні періоду часу вимушеного прогулу суд вірно вказав, що ОСОБА_1 не працював з 11.06.2022 по 07.09.2023 та з 23.01.2024 по 08.07.2025, тобто по день фактичного поновлення на роботі на підставі ухваленої Верховним Судом постанови від 15.05.2025, що в календарному обрахуванні склало 698 робочих днів.
Прийнявши до уваги видану роботодавцем довідку про доходи ОСОБА_1 , суд першої інстанції обрахував розмір середньоденної заробітної плати позивача в розмірі 1328,18 грн., та визначив підлягаючий до стягнення на користь незаконно звільненого працівника розмір середнього заробітку за час вимушеного прогулу на суму 927069,64 грн. (698 х1328,18 грн.).
Таким чином, вірно встановивши фактичні обставини по справі та визначившись з характером спірних правовідносин, суд першої інстанції прийшов до обґрунтованого висновку про наявність достатніх правових підстав для задоволення заявлених ОСОБА_1 вимог. 

Доводи апеляційної скарги не спростовують висновків місцевого суду та не містять посилання на обставини, з якими процесуальне законодавство пов`язує скасування чи зміну судового рішення.
Посилання апелянта на необхідність виключення зі стягнутої судом суми двох платежів, які були здійснені підприємством - 08.09.2023 та 27.02.2026 на виконання рішень судів щодо незагайного виконання рішення суду в частині присудження заробітної плати в межах суми платежу за один місяць, а саме 22051,92 грн. та 21917,53 грн. відповідно, відхиляються колегією суддів виходячи з наступного.
Згідно усталеної практики Верховного Суду при вирішенні спорів щодо стягнення середнього заробітку за час вимушеного прогулу суди не повинні вираховувати чи виключати із загальної суми виплату за один місяць, яка згідно зі ст. 235 КЗпП України підлягала негайному виконанню, оскільки сума за один місяць, не є окремою компенсацією, а є частиною загального розміру середнього заробітку за весь час вимушеного прогулу.
В подальшому, при виконанні рішення суду роботодавець здійснює остаточний розрахунок, в рамках якого зараховує (вираховує) ту суму, яка вже була виплачена за рішенням суду в частині негайного виконання за один місяць. В такому випадку ці кошти стають першою виплатою із загальної присудженої суми за весь період прогулу, а не додатковим бонусом.
Доводи апелянта щодо неправомірності та безпідставності прийняття судом до розгляду збільшених позивачем вимог, відхиляються колегією суддів з наступних підстав. 
Відповідно до ч.ч. 3, 4 ст. 49 ЦПК України до закінчення підготовчого засідання позивач має право змінити предмет або підстави позову шляхом подання письмової заяви. У справі, що розглядається за правилами спрощеного позовного провадження, зміна предмета або підстав позову допускається не пізніше ніж за п`ять днів до початку першого судового засідання у справі. У разі направлення справи на новий розгляд до суду першої інстанції зміна предмета, підстав позову не допускаються, крім випадків, визначених цією статтею. Зміна предмета або підстав позову при новому розгляді справи допускається в строки, встановлені частиною третьою цієї статті, лише у випадку, якщо це необхідно для захисту прав позивача у зв`язку із зміною фактичних обставин справи, що сталася після закінчення підготовчого засідання, або, якщо справа розглядалася за правилами спрощеного позовного провадження, - після початку першого судового засідання при первісному розгляді справи.
В даному випадку, зважаючи на скасування Верховним Судом постанови апеляційного суду та рішення місцевого суду в частині вимоги про стягнення середнього заробітку за час вимушеного прогулу з передачею справи в цій частині на новий розгляд до суду першої інстанції, позивач ОСОБА_1 мав процесуальне право на зміну предмету позову, чим і скористався, подавши заяву про збільшення позовних вимог.
З огляду на положення ч.2 ст. 235 КЗпП України, які гарантують незаконно звільненому працівнику виплату середнього заробітку за весь час вимушеного прогулу та зважаючи на те, що спір з приводу поновлення останнього на роботі тривав більше двох років не з вини працівника, тому саме на суд покладено обов`язок відновити трудові права позивача шляхом стягнення на його користь заробітку за увесь час вимушеного прогулу по день ухвалення рішення, що є правовою компенсацією не отриманої працівником заробітної плати впродовж всього часу, коли він не мав можливості виконувати обов`язки на посаді механіка у кар`єрі.
Оскільки фактичне поновлення ОСОБА_1 на роботі відбулося лише 09.07.2025, він має право на компенсацію неотриманої заробітної плати за весь період, а не як помилково вважає апелянт лише в межах вимушеного прогулу встановленого першим рішення Комсомольського міського суду від 07.09.2023. в сумі 413901,91 грн.

Що стосується незгоди апелянта з додатковим рішенням суду в частині стягнення з підприємства на користь держави судового збору, колегія суддів зауважує наступне.
Відповідно до п. 1 ч. 1 ст. 5 ЗУ «Про судовий збір» від сплати судового збору під час розгляду справи в усіх судових інстанціях звільняються позивачі - у справах про стягнення заробітної плати та поновлення на роботі.
За змістом ч. 6 ст. 141 ЦПК України якщо сторону, на користь якої ухвалено рішення, звільнено від сплати судових витрат, з другої сторони стягуються судові витрати на користь осіб, які їх понесли.
Зважаючи, що позивач по даній категорії спорів звільнений від сплати судового збору та на його користь, як незаконно звільненого працівника суд ухвалив рішення, то відповідно питання про сплату судового збору покладається на сторону відповідача, тобто роботодавця. 
Приймаючи до уваги ціну позову – 927069 грн., які підлягають до стягнення в якості середнього заробітку за час вимушеного прогулу, судом було вірно обраховано розмір судового збору, який становить 1% від ціни позову, тобто 9270,689 грн.
За вказаних обставин колегія суддів не вбачає підстав для задоволення апеляційної скарги та зміни як рішення суду, так і додаткового рішення суду, які ухвалені з дотриманням норм матеріального та процесуального права.
Керуючись ст.ст. 367, 374, 375, 381, 384 ЦПК України, колегія суддів,-

П О С Т А Н О В И Л А :

Апеляційну скаргу Товариства з обмеженою відповідальністю «Єристівський гірничо-збагачувальний комбінат» залишити без задоволення.
Рішення Горішньоплавнівського міського суду Полтавської області від 27 лютого 2026 та додаткове рішення Горішньоплавнівського міського суду Полтавської області від 19 березня 2026 року залишити без змін.
Постанова набирає законної сили з дня її прийняття та може бути оскаржена в касаційному порядку протягом 30 днів шляхом подання касаційної скарги безпосередньо до Верховного Суду.
Повний текст постанови суду виготовлено 22 липня 2026 року.

Судді: О.І. Обідіна С.Б. Бутенко Г.Л. Карпушин