Справа № 343/2397/25
Провадження № 22-ц/4808/1112/26
Провадження № № 22-ц/4808/1113/26
Головуючий у 1 інстанції Лицур І. М.
Суддя-доповідач Мальцева 

ПОСТАНОВА
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ
14 липня 2026 року м. Івано-Франківськ
Івано-Франківський апеляційний суд у складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ:
Головуючого судді   Мальцевої Є.Є.
суддів:     Девляшевського В.А, Луганської В.М.
розглянувши в порядку письмового провадження без повідомлення учасників справи апеляційну скаргу представника ОСОБА_1 - адвоката Малетина Андрія Ярославовича на рішення Долинського районного суду Івано-Франківської області від 06 квітня 2026 року та на додаткове рішення Долинського районного суду Івано-Франківської області від 21 квітня 2026 року у справі за позовом Товариства з обмеженою відповідальністю «Коллект Центр» до ОСОБА_1 про стягнення заборгованості за кредитним договором, про стягнення заборгованості за кредитним договором,
в с т а н о в и в:
У грудні 2025 року Товариство з обмеженою відповідальністю «Коллект Центр» звернулось до суду з позовом до ОСОБА_1 про стягнення заборгованості за кредитним договором про стягнення заборгованості за кредитним договором.
Свої вимоги позивач мотивував тим, що 02 жовтня 2021 року між ТзОВ «Мілоан» та ОСОБА_1 за допомогою інформаційно-телекомунікаційної системи кредитодавця було укладено електронний договір про споживчий кредит № 5087073, що підписаний в порядку, визначеному ст. 12 Закону України «Про електронну комерцію», тобто було укладено договір про споживчий кредит у вигляді електронного документа згідно вимог ст. 639 ЦК України, а для його підписання надано одноразовий ідентифікатор. Відповідно до умов договору про споживчий кредит, ТзОВ «Мілоан» взяло на себе зобов`язання надати відповідачу кредит в сумі 3 600,00 грн за ставкою 0,63 %, що нараховується від фактичного залишку кредиту за кожен день строку користування ним та стандартною (базовою) ставкою 5 %, яка нараховується від фактичного залишку кредиту за кожен день користування кредитом. Кредитодавець виконав взяті на себе зобов`язання в повному обсязі, надавши відповідачу кредитні кошти відповідно до умов укладеного договору шляхом перерахування цих коштів на картковий рахунок ОСОБА_1 28 грудня 2021 року між ТзОВ «Мілоан» та ТзОВ «Вердикт Капітал» укладено договір факторингу № 28-12/2021-72, у відповідності до якого ТзОВ «Мілоан» відступило ТзОВ «Вердикт Капітал» належне йому право вимагати повернення коштів, зокрема, за договором про споживчий кредит № 5087073 від 02.10.2021 року. В подальшому ТзОВ «Вердикт Капітал» відступило ТзОВ «Коллект Центр» на підставі договору факторингу № 10-01/2023 від 10.01.2023 року належне йому право вимагати повернення коштів за вищевказаними договором № 5087073. Відповідач кредитні кошти не повернув у повному обсязі та не виконав інші грошові зобов`язання за договором, тому станом на день формування позовної заяви у нього наявна заборгованість за договором про споживчий кредит № 5087073 від 02.10.2021 року в розмірі 25 378,20 грн., з яких: прострочена заборгованість за тілом кредиту - 3 600,00 грн. та прострочена заборгованість за нарахованими процентами на день відступлення прав вимоги - 21 778,20 грн.
Позивач просив стягнути на свою користь з ОСОБА_1 заборгованість за договором про споживчий кредит № 5087073 від 02.10.2021 року в розмірі 25 378,20 грн., а також судові витрати по справі..
Рішенням Долинського районного суду Івано-Франківської області від 06 квітня 2026 року позов задоволено частково. Стягнуто з ОСОБА_1 на користь Товариства з обмеженою відповідальністю «Коллект Центр» заборгованість за договором про споживчий кредит № 5087073 від 02.10.2021 року в розмірі 14 938,20 грн., а також 1 425,82 грн. та 3 825,90 грн. витрат за надання Товариству з обмеженою відповідальністю «Коллект Центр» професійної правової допомоги адвокатським об`єднанням «Лігал Ассістанс».
Додатковим рішенням Долинського районного суду Івано-Франківської області від 21 квітня 2026 року заяву задоволено частково. Стягнуто з Товариства з обмеженою відповідальністю «Коллект Центр» на користь ОСОБА_1 4 321,80 грн. відшкодування витрат за надання йому адвокатом Малетиним А.Я. професійної правничої допомоги в справі за позовом Товариства з обмеженою відповідальністю «Коллект Центр» до ОСОБА_1 , третя особа, яка не заявляє самостійних вимог на предмет спору на стороні позивача: Товариство з обмеженою відповідальністю «Мілоан», про стягнення заборгованості за кредитним договором.
Не погодившись рішеннями суду, представник ОСОБА_1 - адвокат Малетин А.Я. звернувся до апеляційного суду з апеляційною скаргою, в якій просить рішення Долинського районного суду Івано-Франківської області від 06 квітня 2026 року скасувати та відмовити у задоволенні позову, додаткове рішення Долинського районного суду Івано-Франківської області від 21 квітня 2026 року скасувати та стягнути з позивача понесені відповідачем витрати.
В апеляційній скарзі апелянт посилається на те, що розрахунок заборгованості, складений в односторонньому порядку, сам по собі не є первинним документом в розумінні статті 9 Закону України «Про бухгалтерський облік та фінансову звітність», адже не відповідає вимогам, встановленим наведеною нормою для первинних документів. Тому за відсутності первинних документів не може вважатися доказом, який підтверджує суму видачі кредиту позичальнику, суми траншів кредиту та як наслідок загальну суму боргу
Позивачем не доведено як факту отримання відповідачем кредиту за спірним договором, розміру такого кредиту, а також наявності заборгованості. Оскільки позивачем не надано доказів на підтвердження розміру наданого відповідачу кредиту та первинних документів, суд не міг перевірити розмір заборгованості. У зв`язку із не доведенням позивачем факту перерахування відповідачу коштів з метою доведення виконання умов за кредитним договором, а також фактичного користування відповідачем коштами, не було правових підстав для стягнення на користь позивача заборгованості
Крім того, при дослідженні електронних доказів судом не надано їм оцінки. Так, представниками позивача суду на СД- диску надано файли Contract 5087073, документ створений 13.07.21 та довідку по заяві на кредит, яка створена у 2023 році та 2024 році, що не відповідає часу укладення договору.
Просить скасувати додаткове рішення та винести нове, яким стягнути з позивача всі понесені відповідачем витрати на правничу допомогу адвоката в першій інстанції.
Просить розглядати справу з викликом представника апелянта.

05 червня 2026 року Товариство з обмеженою відповідальністю «Коллект Центр» подало відзив на апеляційну скаргу, в якому доводи апеляційної скарги заперечило. Вказує, що на підтвердження факту видачі кредитних коштів позивачем до позовної заяви долучено докази перерахування грошових коштів за Договором, а саме квитанцію LIQPAY Акціонерного товариства КБ «Приват Банк» від 02.10.2021 При цьому, перерахування коштів здійснювалось на картковий рахунок відповідача, зазначений ним при укладанні Договору.
Помилковими є доводи апеляційної скарги про те, що дати створення окремих файлів на СД-диску нібито свідчать про неможливість їх відношення до кредитного договору від 02.10.2021 року. Представник відповідача ототожнює дату створення або копіювання електронного файлу на конкретний матеріальний носій із дато виникнення самого правочину або датою укладення кредитного договору, що є неправильним. Матеріальний носій, на якому зберігається електронний документ, не є самим електронним доказом, а лише способом його збереження та подання до суду. Електронний документ може бути сформований, збережений, скопійований або перенесений на інший носій пізніше, ніж дата укладення договору, і сама по собі така обставина не свідчить про недостовірність документа чи його непричетність до спірних правовідносин.
Суд першої інстанції встановив, що кредитний договір N 5087073 був укладений 02.10.2021 року в електронній формі, шляхом використання одноразового ідентифікатора «J44854», який 02.10.2021 року було направлено на номер телефону Відповідача. У рішенні зазначено, що договір, графік платежів та паспорт споживчого кредиту підписані відповідачем за допомогою одноразового ідентифікатора, який є аналогом електронного цифрового підпису. Ідентифікація та верифікація відповідача була проведена за допомогою системи BankID НБУ. Таким чином, факт укладення договору підтверджується не лише самим файлом договору, а сукупністю взаємопов`язаних доказів: проходженням Відповідачем ідентифікації направленням одноразового ідентифікатора на його номер телефону, використанням такого ідентифікатора для підписання договору, зазначенням реквізитів банківської картки, перерахуванням кредитних коштів на вказаний картковий рахунок та наявністю LogFile з хронологією дій позичальника. 
Заперечує щодо стягнення витрат на правову допомогу за розгляд справи в апеляційній інстанції.

Відповідно до ч. 1 ст. 368 ЦПК України справа розглядається судом апеляційної інстанції за правилами, встановленими для розгляду справи в порядку спрощеного позовного провадження, з особливостями, встановленими главою І розділу V ЦПК України.
У відповідності до ч. 1 ст. 369 ЦПК України апеляційні скарги на рішення суду у справах з ціною позову менше ста розмірів прожиткового мінімуму для працездатних осіб, крім тих, які не підлягають розгляду в порядку спрощеного позовного провадження, розглядаються судом апеляційної інстанції без повідомлення учасників справи.
Згідно з ч. 3 ст. 369 ЦПК України, з урахуванням конкретних обставин справи суд апеляційної інстанції може розглянути апеляційні скарги, зазначені в частинах першій та другій цієї статті, у судовому засіданні з повідомленням (викликом) учасників справи.
Відповідно до ч.13 ст.7 ЦПК України розгляд справи здійснюється в порядку письмового провадження за наявними у справі матеріалами, якщо цим Кодексом не передбачено повідомлення учасників справи. У такому випадку судове засідання не проводиться.
Із матеріалів справи вбачається, що ціна позову в даній справі становить 25378,20 грн і є менше тридцяти розмірів прожиткового мінімуму для працездатних осіб (3028 x 30 = 90 840 грн), тому справа відноситься до категорії малозначних справ в силу вимог закону. 
Згідно ч. 1 ст. 8 ЦПК України ніхто не може бути позбавлений права на інформацію про дату, час та місце розгляду своєї справи або обмежений у праві отримання в суді усної або письмової інформації про результати розгляду його судової справи.
Інформація про призначення даної справи до розгляду у апеляційному суді без повідомлення учасників справи завчасно розміщена на офіційному веб-порталі судової влади України.
05 червня 2026 року до апеляційного суду надійшло клопотання Товариства з обмеженою відповідальністю «Коллект центр» про розгляд справи у судовому засіданні з повідомленням (викликом) учасників справи, у зв`язку з тим, що дана справа має істотне значення для позивача. 
Дослідивши матеріали справи, вивчивши мотиви заявленого клопотання, апеляційний суд приходить висновку про відсутність підстав для його задоволення враховуючи таке.
Відповідно до частини 1 статті 368 ЦПК України справа розглядається судом апеляційної інстанції за правилами, встановленими для розгляду справи в порядку спрощеного позовного провадження, з особливостями, встановленими цією главою.
Частиною першою статті 369 ЦПК України передбачено, що апеляційні скарги на рішення суду у справах з ціною позову менше тридцяти розмірів прожиткового мінімуму для працездатних осіб, крім тих, які не підлягають розгляду в порядку спрощеного позовного провадження, розглядаються судом апеляційної інстанції без повідомлення учасників справи.
Положеннями частини третьої цієї статті визначено, що з урахуванням конкретних обставин справи суд апеляційної інстанції може розглянути апеляційні скарги, зазначені в частинах першій та другій вказаної статті, у судовому засіданні з повідомленням (викликом) учасників справи.
Разом з тим, суд може відмовити в задоволенні клопотання сторони про розгляд справи в судовому засіданні з повідомленням сторін за одночасного існування таких умов: 1) предметом позову є стягнення грошової суми, розмір якої не перевищує тридцяти розмірів прожиткового мінімуму для працездатних осіб; 2) характер спірних правовідносин та предмет доказування у справі не вимагають проведення судового засідання з повідомленням сторін для повного та всебічного встановлення обставин справи (частина 6 статті 279 ЦПК України).
Ціна позову у даній справі є меншою ніж тридцять розмірів прожиткового мінімуму для працездатних осіб, а характер спірних правовідносин та предмет доказування у ній не вимагають проведення судового засідання з повідомленням сторін. 
Крім того, представник Товариства з обмеженою відповідальністю «Коллект центр» не зазначила вагомих доводів щодо необхідності проведення судового засідання за участю учасників справи. Натомість, у відзиві на апеляційну скаргу звернуто увагу на конкретні обставини, які на її думку необхідно дослідити суду при апеляційному розгляді справи. Відтак, матеріали справи відображають усі обставини, які просить дослідити позивач, інших аргументів для перегляду справи з викликом сторін у клопотання не наведено. 
А отже, у задоволенні клопотання представника Товариства з обмеженою відповідальністю «Коллект центр» про розгляд справи з повідомленням (викликом) учасників справи в судове засіданні необхідно відмовити. 
Аналогічне клопотання про проведення розгляду справи з викликом сторін було заявлено представником апелянта - адвокатом Малетином А.Я., підстав для задоволенні також відсутні. 

Згідно з ч.ч.1,2 ст.367 ЦПК України суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними в ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги. Суд апеляційної інстанції досліджує докази, що стосуються фактів, на які учасники справи посилаються в апеляційній скарзі та (або) відзиві на неї.
Відповідно до вимог ст. 263 ЦПК України судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим.
Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права.
Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.
Судом першої інстанції встановлено та з матеріалів справи вбачається, 02 жовтня 2021 року між ТзОВ «Мілоан» та ОСОБА_1 було укладено договір кредиту № 5087073, відповідно до якого відповідач отримав кредит в сумі 3600 грн (а.с.9-13 Т.1).
Договір укладено в електронній формі в особистому кабінеті позичальника, що створений в інформаційно-комунікаційній системі товариства та доступний через сайт товариства та/або відповідний мобільний додаток чи інші засоби відповідно до п.6 кредитного договору, порядок укладення договору та спосіб ідентифікації, верифікації позичальника
Відповідно до п. 2.1 кредитного договору кредитні кошти позичальнику надаються у безготівковій формі, шляхом їх перерахування на картковий рахунок.
Підписанням кредитного договору відповідач підтвердив, що він ознайомився зі схемами кредитування, отримав проект кредитного договору ( в електронному вигляді в особистому кабінеті), ознайомився зі всіма умовами.
До кредитного договору долучено паспорт споживчого кредиту №5087073, який є додатком №2 та надано довідку по заяві на кредит , в якому сторонами було погоджено всі істотні умови кредитування, зокрема: тип кредиту, строк кредитування, спосіб та строк надання кредиту, процентна ставка, загальні витрати за кредитом, штрафи за несвоєчасне погашення кредиту та / або відсотків, тощо (а.с.15-16 Т.1).
Довідка про ідентифікацію, видана ТзОВ «Мілоан», підтверджує, що ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , РНОКПП: НОМЕР_1 , з яким укладено договір № 5087073 від 02.10.2021 року, ідентифікований товариством і 02.10.2021 року на його телефон НОМЕР_2 було надіслано одноразовий ідентифікатор «J44854» (а.с. 22 Т.1).
Згідно квитанції № 1781658519 від 02.10.2021 року, ТзОВ «Мілоан» 02.10.2021 року о 17:56 год. перераховано на картковий рахунок № НОМЕР_3 кошти в сумі 3 600,00 грн. згідно договору № 5087073(а.с. 23 Т.1).
28.12.2021 було укладено договір №28/12-2021 відповідно до якого Товариство з обмеженою відповідальністю «Мілоан» відступило на користь Товариства з обмеженою відповідальністю «Вердикт Капітал» права вимоги за кредитними договорами до позичальників, в тому числі за договором № 5087073 (27-30 Т.1).
10.01.2023 було укладено договір №10-01/2023/01 відповідно до якого Товариство з обмеженою відповідальністю «Вердикт Капітал» відступило на користь Товариства з обмеженою відповідальністю «Коллект Центр» права вимоги за кредитними договорами до позичальників, в тому числі за договором № 5087073 (а.с.39-44 Т.1)
З наданої первісним кредитором відомості про щоденні нарахування та погашення за кредитним договором № 5087073 вбачається, що заборгованість відповідача за вказаним договором становить 14 938,20 грн., з яких: прострочена заборгованість за кредитом - 3600,00 грн. та прострочена заборгованість за нарахованими процентами - 11 338,20 грн (а.с. 24 Т.1).

Задовольняючи частково позову, суд першої інстанції виходив з того, що саме відповідач пройшов процедуру ідентифікації, особисто вніс свої персональні дані до системи кредитодавця, отримав одноразовий ідентифікатор на свій номер телефону та використав його для підписання кредитного договору, що свідчить про наявність його вільного волевиявлення на вчинення відповідного правочину. При цьому, відповідач ОСОБА_1 істотно порушив умови договору про споживчий кредит, укладеного з первісним кредитором ТзОВ «Мілоан», своєчасно кредит не погашав та не повернув позичені кошти, суд вважає, що заявлений позов підлягає до часткового задоволення і з нього на користь ТзОВ «Коллект Центр» слід стягнути заборгованість за договором про споживчий кредит № 5087073 від 02.10.2021 року в розмірі 14 938,20 грн., з яких: прострочена заборгованість за тілом кредиту - 3 600,00 грн. та прострочена заборгованість за нарахованими процентами - 11 338,20 грн
Ухвалюючи додаткове рішення та стягуючи 4 321,80 грн витрат на правову допомогу на користь відповідача, суд першої інстанції виходи в з того, що представником відповідача розмір витрат на правову допомогу заявлений неспівмірний з обсягом послуг, наданих адвокатом Малетиним А.Я., в зв`язку з чим його зменшив вдвічі та визначив в сумі 10 500,00 грн. Виходячи з викладеного, оскільки суд відмовив в задоволенні заявлених позовних вимог на 41,14 %, то на користь відповідача пропорційно стягнувз позивача відшкодування витрат на професійну правничу допомогу в розмірі 4 321,80 грн

Перевіривши справу, колегія суддів приходить до наступного висновку.
Згідно з положеннями ч. ч. 1, 2 та 5 ст. 263 ЦПК України судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним та обґрунтованим.
Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права.
а приписами ч. 1, 2 ст. 202 ЦК України правочином є дія особи, спрямована на набуття, зміну або припинення цивільних прав та обов`язків. Правочини можуть бути односторонніми та дво - чи багатосторонніми (договори).
За змістом ч. 1, 2 ст.207 ЦК України правочин вважається таким, що вчинений у письмовій формі, якщо його зміст зафіксований в одному або кількох документах (у тому числі електронних), у листах, телеграмах, якими обмінялися сторони. Правочин вважається таким, що вчинений у письмовій формі, якщо він підписаний його стороною (сторонами).
Договором є домовленість двох або більше сторін, спрямована на встановлення, зміну або припинення цивільних прав та обов`язків (ч. 1 ст. 626 ЦК України).
В силу ч. 1 ст. 628 ЦК України зміст договору становлять умови (пункти), визначені на розсуд сторін і погоджені ними, та умови, які є обов`язковими відповідно до актів цивільного законодавства.
Згідно з ч. 1 ст. 638 ЦК України договір є укладеним, якщо сторони в належній формі досягли згоди з усіх істотних умов договору. Істотними умовами договору є умови про предмет договору, умови, що визначені законом як істотні або є необхідними для договорів даного виду, а також усі ті умови, щодо яких за заявою хоча б однієї із сторін має бути досягнуто згоди.
Із положень ч. 1 ст. 634 ЦК України слідує, що договором приєднання є договір, умови якого встановлені однією із сторін у формулярах або інших стандартних формах, який може бути укладений лише шляхом приєднання другої сторони до запропонованого договору в цілому. Друга сторона не може запропонувати свої умови договору.
Загальні правила щодо форми договору визначено ст. 639 ЦК України, згідно з якою договір може бути укладений у будь-якій формі, якщо вимоги щодо форми договору не встановлено законом; якщо сторони домовилися укласти договір у певній формі, він вважається укладеним з моменту надання йому цієї форми, навіть якщо законом ця форма для такого виду договорів не вимагалася; якщо сторони домовилися укласти договір за допомогою інформаційно-телекомунікаційних систем, він вважається укладеним у письмовій формі; якщо сторони домовились укласти у письмовій формі договір, щодо якого законом не встановлено письмової форми, такий договір є укладеним з моменту його підписання сторонами; якщо сторони домовилися про нотаріальне посвідчення договору, щодо якого законом не вимагається нотаріального посвідчення, такий договір є укладеним з моменту його нотаріального посвідчення.
Отже, будь-який вид договору, який укладається на підставі Цивільного або Господарського кодексу України, може мати електронну форму. Договір, укладений в електронній формі, є таким, що укладений у письмовому вигляді (ст.205, 207 ЦК України).
Аналогічні висновки викладені у постановах Верховного Суду від 09 вересня 2020 року у справі №732/670/19, від 23 березня 2020 року у справі №404/502/18, від 07 жовтня 2020 року у справі №127/33824/19.
Відповідно до ч. 1, 3, 4, 7 ст. 11 Закону України «Про електронну комерцію» пропозиції укласти електронний договір (оферта) має містити істотні умови, передбачені законодавством для відповідного договору, і виражати намір особи, яка її зробила, вважати себе зобов`язаною у разі прийняття. Електронний договір укладається шляхом пропозиції його укласти (оферти) однією стороною та її прийняття (акцепту) другою стороною. Електронний договір вважається укладеним з моменту одержання особою, яка направила пропозицію укласти такий договір, відповіді про прийняття цієї пропозиції в порядку, визначеному частиною шостою цієї статті. Пропозиція укласти електронний договір (оферта) може бути зроблена шляхом надсилання комерційного електронного повідомлення, розміщення пропозиції (оферти) у мережі Інтернет або іншому порядку, передбаченому Цивільним та Господарським кодексами України, а також іншими актами Законодавства.
Електронний договір, укладений шляхом обміну електронними повідомленнями, підписаний у порядку, визначеному ст. 12 цього Закону, вважається таким, що за правовими наслідками прирівнюється до договору, укладеного у письмовий формі (ч. 12 ст. 11 Закону України «Про електронну комерцію»).
Відповідно до п. 6 ч. 1 ст. 3 вказаного Закону електронний підпис одноразовим ідентифікатором - дані в електронній формі у вигляді алфавітно-цифрової послідовності, що додаються до інших електронних даних особою, яка прийняла пропозицію (оферту) укласти електронний договір, та надсилаються іншій стороні цього договору.
Отже, електронний підпис призначений для ідентифікації особи, яка підписує електронний документ, який накладається за допомогою особистого ключа та перевіряється за допомогою відкритого ключа.
Згідно з ч. 1 ст. 1054 Цивільного кодексу України за кредитним договором банк або інша фінансова установа (кредитодавець) зобов`язується надати грошові кошти (кредит) позичальникові у розмірі та на умовах, встановлених договором, а позичальник зобов`язується повернути кредит та сплатити проценти.
Згідно ч.1 ст. 77 ЦПК України, належними є докази, які містять інформацію щодо предмета доказування.
Згідно ч. 2 ст. 78 ЦПК України, обставини справи, які за законом мають бути підтверджені певними засобами доказування, не можуть підтверджуватися іншими засобами доказування.
Статтею 79 ЦПК України передбачено, що достовірними є докази, на підставі яких можна встановити дійсні обставини справи.
Згідно норм ст. 80 ЦПК України, достатніми є докази, які у своїй сукупності дають змогу дійти висновку про наявність або відсутність обставин справи, які входять до предмета доказування. Питання про достатність доказів для встановлення обставин, що мають значення для справи, суд вирішує відповідно до свого внутрішнього переконання.
Позивачі за позовом про стягнення заборгованості за договором позики або кредиту зобов`язаний надати суду докази укладення із відповідачем такого договору, надання кредитором позики або кредиту у встановленому договором порядку, а також наявності та розміру заборгованості.
Встановлено, що позивач мотивує свої позовні вимоги тим, що 02 жовтня 2021 року між ТзОВ «Мілоан» та ОСОБА_1 за допомогою інформаційно-телекомунікаційної системи кредитодавця було укладено електронний договір про споживчий кредит № 5087073, що підписаний в порядку, визначеному ст. 12 Закону України «Про електронну комерцію».
Особливості укладання кредитного договору в електронному вигляді визначені Законом України «Про електронну комерцію».
Кредитний договір укладається у письмовій формі. Кредитний договір, укладений з недодержанням письмової форми, є нікчемним (ст. 1055 ЦК України).
Особливості укладання кредитного договору в електронному вигляді визначені Законом України «Про електронну комерцію» (далі - Закон).
Згідно із п. 6 ч. 1 ст. 3 Закону, електронний підпис одноразовим ідентифікатором - дані в електронній формі у вигляді алфавітно-цифрової послідовності, що додаються до інших; електронних даних особою, яка прийняла пропозицію (оферту) укласти електронний договір, та надсилаються іншій стороні цього договору.
При цьому одноразовий ідентифікатор - це алфавітно-цифрова послідовність, що її отримує особа, яка прийняла пропозицію (оферту) укласти електронний договір шляхом реєстрації в інформаційно-телекомунікаційній системі суб`єкта електронної комерції, що надав таку пропозицію. Одноразовий ідентифікатор може передаватися суб`єктом електронної комерції, що пропонує укласти договір, іншій стороні електронного правочину засобом зв`язку, вказаним під час реєстрації у його системі, та додається (приєднується) до електронного повідомлення від особи, яка прийняла пропозицію укласти договір (п. 12 ч. 1 ст. 3 Закону).
Відповідно до ч. 3 ст. 11 Закону, електронний договір укладається шляхом пропозиції його укласти (оферти) однією стороною та її прийняття (акцепту) другою стороною. Електронний договір вважається укладеним з моменту одержання особою, яка направила пропозицію укласти такий договір, відповіді про прийняття цієї пропозиції в порядку, визначеному частиною шостою цієї статті.
Пропозиція укласти електронний договір (оферта) може бути зроблена шляхом надсилання комерційного електронного повідомлення, розміщення пропозиції (оферти) у мережі Інтернет або інших інформаційно-телекомунікаційних системах (ч. 4 ст. 11 Закону).
Згідно з ч. 6 ст. 11 Закону, відповідь особи, якій адресована пропозиція укласти електронний договір, про її прийняття (акцепт) може бути надана шляхом: надсилання електронного повідомлення особі, яка зробила пропозицію укласти електронний договір, підписаного в порядку, передбаченому статтею 12 цього Закону; заповнення формуляра заяви (форми) про прийняття такої пропозиції в електронній формі, що підписується в порядку, передбаченому статтею 12 цього Закону; вчинення дій, що вважаються прийняттям пропозиції укласти електронний договір, якщо зміст таких дій чітко роз`яснено в інформаційній системі, в якій розміщено таку пропозицію, і ці роз`яснення логічно пов`язані з нею.
За правилом ч. 8 ст. 11 Закону, у разі якщо укладення електронного договору відбувається в інформаційно-телекомунікаційній системі суб`єкта електронної комерції, для прийняття пропозиції укласти такий договір особа має ідентифікуватися в такій системі та надати відповідь про прийняття пропозиції (акцепт) у порядку, визначеному частиною шостою цієї статті. Такий документ оформляється у довільній формі та має містити істотні умови, передбачені законодавством для відповідного договору.
Електронний договір, укладений шляхом обміну електронними повідомленнями, підписаний у порядку, визначеному статтею 12 цього Закону, вважається таким, що за правовими наслідками прирівнюється до договору, укладеного у письмовій формі. Кожний примірник електронного документа з накладеним на нього підписом, визначеним статтею 12 цього Закону, є оригіналом такого документа.
Відповідно до положень ч. 1 ст. 1054 ЦК України за кредитним договором банк або інша фінансова установа (кредитодавець) зобов`язується надати грошові кошти (кредит) позичальникові у розмірі та на умовах, встановлених договором, а позичальник зобов`язується повернути кредит та сплатити проценти.
Відповідно до ч. 1 ст. 1048 ЦК України позикодавець має право на одержання від позичальника процентів від суми позики, якщо інше не встановлено договором або законом. Розмір і порядок одержання процентів встановлюються договором. Якщо договором не встановлений розмір процентів, їх розмір визначається на рівні облікової ставки Національного банку України. У разі відсутності іншої домовленості сторін проценти виплачуються щомісяця до дня повернення позики.
Згідно зі ст. 1049 ЦК України позичальник зобов`язаний повернути позикодавцеві позику (грошові кошти у такій самій сумі або речі, визначені родовими ознаками, у такій самій кількості, такого самого роду та такої самої якості, що були передані йому позикодавцем) у строк та в порядку, що встановлені договором. Договір позики є укладеним з моменту передання грошей або інших речей, визначених родовими ознаками.
Встановлено, що кредитний договір №5087073від02.10.2021 року , на підставі якого виникла заборгованість, був укладені в електронній формі з дотриманням вимог чинного законодавства України, а тому є дійсним, та створює для сторін взаємні права та обов`язки.
Законодавство України, зокрема статті 207 та 1055 Цивільного кодексу України, а також спеціальні норми Закону України «Про електронну комерцію», прямо передбачають можливість укладення кредитних договорів в електронній формі. Стаття 12 цього Закону визначає, що використання електронного підпису одноразовим ідентифікатором є належним способом підписання електронного правочину, який за своїми юридичними наслідками прирівнюється до власноручного підпису.
Договір №5087073 від02.10.2021 року укладений шляхом акцепту (прийняття) відповідачем публічної оферти кредитора та підтверджується електронним підписом одноразового ідентифікатора ОСОБА_1 J 44854.
Довідкою про ідентифікацію підтверджено, що клієнт ОСОБА_1 ідентифікований «Мілоан» Акцепт договору позичальником у формі підписання аналогом ЕЦП, одноразовий ідентифікатор J 44854, надісланого на його номер телефону НОМЕР_4 .
Таким чином, відповідач вчинив активні дії, що свідчать про його волевиявлення на укладення договору на запропонованих умовах. Договір містять усі істотні умови, укладені з дотриманням вимог законодавства щодо електронної форми правочину, а тому є дійсними та обов`язковими до виконання.
Перерахунок коштів відповідачу на картковий рахунок № НОМЕР_3 на виконання кредитного договору №5087073 підтверджено квитанцією Приват Банк через систему LiqPay № 1781658519 від 02/10/2021 року на суму 3600 грн (а.с.23)
Згідно зі ст. 60 Закону України «Про банки і банківську діяльність» інформація про операції, проведені на користь чи за дорученням клієнта, є банківською таємницею.
Водночас відповідач як власник банківського ранку, на який перераховано кредитні кошти, не скористався правом особисто отримати виписки по своєму рахунку для спростування факту отримання кредитних коштів, а отже не спростував достатніми та допустимими доказами факт отримання цих коштів на свій картковий рахунок.
При цьому, відповідач, заперечуючи проти перерахування ТОВ «Міолан» йому коштів, не спростував факт належності йому карткового рахунку № № НОМЕР_3 , на який йому 02.10.2021 року було здійснено зарахування коштів в сумі 3500 грн
Наявні у справі докази в сукупності підтверджують факт укладення кредитного договору та отримання кредитних коштів, а твердження апелянта, що грошові кошти не отримував апеляційним судом відхиляється , оскільки вони є необґрунтованими та спростовуються наявними в матеріалах справи доказами, які належно оцінені судом першої інстанції.
Колегія суддів вважає не обґрунтованими та такими, що спростовується матеріалами справи, посилання скаржника на те, що при дослідженні електронних доказів судом першої інстанції навмисно не надано їм оцінки. 
Посилання апелянта на те, що на CD-диску містився файл «Contract 5087073», створений 13.07.2021, а також довідка по заяві на кредит, яка на думку апелянта була створена у 2023 та 2024 роках, саме по собі не свідчить про недопустимість чи недостовірність зазначених електронних доказів.
Відповідно до статті 100 ЦПК України електронними доказами є будь-яка інформація в електронній формі, що містить дані про обставини, які мають значення для справи, у тому числі електронні документи та їх метадані. 
При цьому дата створення окремого електронного файлу не є безумовним підтвердженням дати виникнення відповідних правовідносин, оскільки файл може бути сформований, скопійований, експортований із бази даних або повторно збережений у будь-який час після виникнення відповідних подій.
Апелянтом не наведено жодного належного та допустимого доказу, який би підтверджував, що зазначені файли були змінені чи не відповідають умовам договору, укладеного відповідачем. Довідка по заяві на кредит, сформована у 2023 або 2024 роках, є лише документом, що відображає інформацію, яка міститься в інформаційній системі кредитодавця, та могла бути сформована на дату звернення до суду. Отже, дата її формування не свідчить про те, що відповідні відомості були створені саме у цей час, а не існували раніше. Зазначені підстави підтверджує позивач у поданому відзиві на апеляційну скаргу.
Фактично доводи апеляційної скарги зводяться до припущень щодо часу створення окремих електронних файлів та не спростовують встановлених судом першої інстанції обставин щодо укладення кредитного договору, отримання кредитних коштів та виникнення зобов`язань відповідача.
При цьому, суд першої інстанції правильно вважав, що договором визначено максимальний строк пролонгації дії укладеного кредитного договору - 60 днів після завершення встановленого договором 15-денного строку кредитування, визначеного пунктом 1.3 договору. За таких обставин, нарахування відсотків після спливу вищевказаного 60-денного строку пролонгації є незаконним, а тому загальний борг відповідача за кредитним договором складає 14 938,20 грн., з яких: прострочена заборгованість за тілом кредиту - 3 600,00 грн. та прострочена заборгованість за нарахованими процентами - 11 338,20 грн
З огляду на викладене, встановивши, що відповідач не виконав взяті на себе зобов`язання за укладеним договором, апеляційний суд дійшов висновку, що позивачем доведена наявність у відповідача заборгованості за кредитним договором № 5087073 від 02.10.2021 року в розмірі 14 938,20 грн., яка підлягає стягненню на користь позивача.

Щодо витрат на правову допомогу.
Відповідно до статті 133 ЦПК України судові витрати складаються з судового збору та витрат, пов`язаних з розглядом справи.
До витрат, пов`язаних з розглядом справи, належать витрати, зокрема, на професійну правничу допомогу.
Зі змісту статті 58 ЦПК України слідує, що сторона, третя особа, а також особа, якій за законом надано право звертатися до суду в інтересах іншої особи, може брати участь у судовому процесі особисто (само представництво) та (або) через представника.
Відповідно до статті 60 ЦПК України представником у суді може бути адвокат або законний представник.
Згідно статті 15 ЦПК України представництво у суді як вид правничої допомоги здійснюється виключно адвокатом (професійна правнича допомога), крім випадків, встановлених законом.
Частиною четвертою статті 62 ЦПК України визначено, що повноваження адвоката як представника підтверджуються довіреністю або ордером, виданим відповідно до Закону України "Про адвокатуру та адвокатську діяльність".
Так, у відповідності до статті 1 Закону України "Про адвокатуру та адвокатську діяльність" адвокатська діяльність - це незалежна професійна діяльність адвоката щодо здійснення захисту, представництва та надання інших видів правової допомоги клієнту.
Договір про надання правової допомоги - домовленість, за якою одна сторона (адвокат, адвокатське бюро, адвокатське об`єднання) зобов`язується здійснити захист, представництво або надати інші види правової допомоги другій стороні (клієнту) на умовах і в порядку, що визначені договором, а клієнт зобов`язується оплатити надання правової допомоги та фактичні витрати, необхідні для виконання договору.
Частинами 1, 2 ст. 134 ЦПК України встановлено, що разом з першою заявою по суті спору кожна сторона подає до суду попередній (орієнтовний) розрахунок суми судових витрат, які вона понесла і які очікує понести в зв`язку із розглядом справи. У разі неподання стороною попереднього розрахунку суми судових витрат суд може відмовити їй у відшкодуванні відповідних судових витрат, за винятком суми сплаченого нею судового збору.
Згідно з положеннями ч. 3 ст. 137 Цивільного процесуального кодексу України для визначення розміру витрат на правничу допомогу з метою розподілу судових витрат учасник справи подає детальний опис робіт (наданих послуг), виконаних адвокатом, та здійснених ним витрат, необхідних для надання правничої допомоги.
Для визначення розміру витрат на правничу допомогу з метою розподілу судових витрат учасник справи подає детальний опис робіт (наданих послуг), виконаних адвокатом, та здійснених ним витрат, необхідних для надання правничої допомоги.
Розмір витрат на оплату послуг адвоката має бути співмірним із:
1) складністю справи та виконаних адвокатом робіт (наданих послуг);
2) часом, витраченим адвокатом на виконання відповідних робіт (надання послуг);
3) обсягом наданих адвокатом послуг та виконаних робіт;
4) ціною позову та (або) значенням справи для сторони, в тому числі впливом вирішення справи на репутацію сторони або публічним інтересом до справи.
У разі недотримання вимог частини четвертої цієї статті суд може, за клопотанням іншої сторони, зменшити розмір витрат на правничу допомогу, які підлягають розподілу між сторонами.
Обов`язок доведення неспівмірності витрат покладається на сторону, яка заявляє клопотання про зменшення витрат на оплату правничої допомоги адвоката, які підлягають розподілу між сторонами.
Частиною 4 зазначеної статті визначено, що розмір таких витрат має бути співмірними із складністю справи та виконаних адвокатом робіт (наданих послуг), часом, витраченим адвокатом на виконання відповідних робіт (надання послуг), обсягом наданих адвокатом послуг та виконаних робіт, ціною позову та (або) значенням справи для сторони, в тому числі впливом вирішення справи на репутацію сторони або публічним інтересом до справи.
При визначенні суми відшкодування суд має виходити з критерію реальності адвокатських витрат (встановлення їхньої дійсності та необхідності), а також критерію розумності їхнього розміру, виходячи з конкретних обставин справи та фінансового стану обох сторін. Ті самі критерії застосовує ЄСПЛ, присуджуючи судові витрат на підставі статті 41 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод. Зокрема, у рішеннях від 12 жовтня 2006 року у справі "Двойних проти України" (пункт 80), від 10 грудня 2009 року у справі "Гімайдуліна і інших проти України" (пункти 34 - 36), від 23 січня 2014 року у справі "East/WestAllianceLimited" проти України", від 26 лютого 2015 року у справі "Баришевський проти України" (пункт 95) зазначено, що заявник має право на компенсацію судових та інших витрат, лише якщо буде доведено, що такі витрати були фактичними і неминучими, а їхній розмір - обґрунтованим.
Частиною 8 ст. 141 Цивільного процесуального кодексу України встановлено, що розмір витрат, які сторона сплатила або має сплатити у зв`язку з розглядом справи, встановлюється судом на підставі поданих сторонами доказів (договорів, рахунків тощо). Такі докази подаються до закінчення судових дебатів у справі або протягом п`яти днів після ухвалення рішення суду за умови, що до закінчення судових дебатів у справі сторона зробила про це відповідну заяву. У разі неподання відповідних доказів протягом встановленого строку така заява залишається без розгляду.
Вказане повністю кореспондується із принципом змагальності, адже кожна сторона повинна довести ті обставини, якими вона обґрунтовує свої вимоги та заперечення.
Окрім того, наведене свідчить про те, що тягар доказування повністю покладається на ту сторону, котра заявила таку вимогу в суді, в той же час співмірність, обґрунтованість витрат на правничу допомогу, а також їх розмір необхідно підтвердити належними та допустимими доказами.
Наведене підтверджується правовою позицією, викладеною у постанові КГС ВС у справі № 922/2604/20 від 20 липня 2021 року. Зокрема, у вказаній справі Суд зазначив, відсутність документального підтвердження надання правової допомоги (договору надання правової допомоги, детального опису виконаних доручень клієнта, акту прийому-передачі виконаних робіт, платіжних доручень на підтвердження фактично понесених витрат клієнтом тощо) є підставою для відмови у задоволенні заяви про розподіл судових витрат у зв`язку з недоведеністю їх наявності.
Аналогічні висновки щодо необхідності доказування суми судових витрат на професійну правничу допомогу, про відшкодування якої заявляє учасник справи, були також викладені у постанові ВП ВС від 19 лютого 2022 року у справі № 755/9215/15-ц, постанові ОП КГС ВС від 03 жовтня 2019 року у справі № 922/445/19.Такі докази подаються до закінчення судових дебатів у справі або протягом п`яти днів після ухвалення рішення суду за умови, що до закінчення судових дебатів у справі сторона зробила про це відповідну заяву.
Встановлено, що адвокат Малетин А.Я. представляє інтереси ОСОБА_1 та для надання професійної правничої допомоги позивачу 04.01.2026 року укладено договір про надання правової допомоги № 04/01/26  (а.с.3 Т.1).
У процесі розгляду справи в суді першої інстанції, адвокатом була виконана наступна робота: підготовка відзиву та участь в 5 судових засіданнях.
Пунктом 4 договору передбачено, що за надання послуг адвокатом, клієнт сплачує 6 000 грн- за написання відзиву та 3 000 грн за участь в судовому засіданні.
Згідно з актом щодо надання юридичних послуг по договору № 04/01/26  загальна сума гонорару за надані послуги становить 21 000грн (а.с.3/зворот Т.2).
Ухвалюючи додаткове рішення, суд першої інстанції правильно врахував обставини справи, критерій реальності таких витрат, складність та виконану адвокатом роботу та зменшено витрати на правову допомогу до 10 500 грн,  та з врахуванням принципу пропорційності задоволених позовних вимог стягнув  4 321,80 грн витрат на правову допомогу, і обставин для задоволення заяви про стягнення витрат на правову допомогу в повному заявленому розмірі не встановлено.
Колегія суддів в повній мірі погоджується із такими висновками суду першої інстанції, оскільки вони відповідають вимогам закону.

Доводи апеляційної скарги в їх сукупності не можуть бути підставою для скасування законного і обґрунтованого судового рішення, оскільки по своїй суті зводяться до незгоди з висновками суду першої інстанції щодо установлення обставин справи, що були предметом дослідження й оцінки судом. Аргументи, зазначені в апеляційній скарзі, не спростовують висновків суду першої інстанції, були перевірені судом першої інстанції, їм судом надана мотивована оцінка.
Європейський суд з прав людини вказав, що пункт 1 статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод зобов`язує суди давати обґрунтування своїх рішень, але це не може сприйматись як вимога надавати детальну відповідь на кожен аргумент. Межі цього обов`язку можуть бути різними залежно від характеру рішення. Крім того, необхідно брати до уваги, між іншим, різноманітність аргументів, які сторона може представити в суд, та відмінності, які існують у державах-учасницях, з огляду на положення законодавства, традиції, юридичні висновки, викладення та формулювання рішень. Таким чином, питання, чи виконав суд свій обов`язок щодо подання обґрунтування, що випливає зі статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, може бути визначено тільки у світлі конкретних обставин справи (Проніна проти України, № 63566/00, § 23, ЄСПЛ, від 18 липня 2006 року). Оскаржувані судові рішення відповідають критерію обґрунтованості судового рішення.
Оскаржувані судові рішення відповідають таким критеріям.
Відповідно до п. 1 ч. 1 ст. 374 ЦПК України суд апеляційної інстанції за результатами розгляду апеляційної скарги має право залишити судове рішення без змін, а скаргу без задоволення.
Відповідно до ст. 375 ЦПК України суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а судове рішення без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.
Колегія суддів вважає, що рішення суду ухвалено з додержанням норм матеріального і процесуального права, тому підстав для його скасування немає.
Враховуючи, що рішення суду першої інстанції апеляційним судом залишено без змін,а апеляційну скаргу без задоволення, відсутні підстави для розподілу судових витрат.
Керуючись ст. 367, 368, 374, 375, 381-384 ЦПК України, суд
П О С Т А Н О В И В:

Апеляційну скаргу представника ОСОБА_1 - адвоката Малетина Андрія Ярославовича на залишити без задоволення..
Рішення Долинського районного суду Івано-Франківської області від 06 квітня 2026 року та додаткове рішення Долинського районного суду Івано-Франківської області від 21 квітня 2026 року залишити без змін.
Постанова апеляційного суду набирає законної сили з дня її ухвалення, оскарженню в касаційному порядку не підлягає, крім випадків, установлених пунктом 2 частини 3 статті 389 ЦПК України.
Повний текст постанови складено 14 липня 2026 року.
Судді       Є.Є. Мальцева
В.А.Девляшевський
В.М.Луганська