ЛЬВІВСЬКИЙ ОКРУЖНИЙ АДМІНІСТРАТИВНИЙ СУД

Р І Ш Е Н Н Я
І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

08 вересня 2026 року | справа № 380/12431/26
Львівський окружний адміністративний суд у складі судді Лунь З.І. у письмовому провадженні за правилами спрощеного позовного провадження розглянув адміністративну справу за позовом військової частини НОМЕР_1 до ОСОБА_1 про стягнення коштів.
В С Т А Н О В И В:
Військова частина НОМЕР_1 (місцезнаходження: АДРЕСА_1 , код ЄДРПОУ НОМЕР_2 ) звернулася до суду з позовом до ОСОБА_1 (місце проживання: АДРЕСА_2 , РНОКПП НОМЕР_3 ), в якому просить суд стягнути з ОСОБА_1 на користь військової частини НОМЕР_1 кошти у сумі 27 933,85 грн. за вчинення майнової шкоди.
Обґрунтовуючи позов, вказав, що наказом від 17.12.2025 № 360 ОСОБА_1 був зарахований в списки особового складу частини НОМЕР_1 та призначений на посаду курсанта, поставлений на всі види забезпечення з 17.12.2025, а на котлове забезпечення зі сніданку 18.12.2025. Відповідно до рапорту тимчасового виконуючого обов`язки командира дивізіону забезпечення навчального процесу військової частини НОМЕР_1 майора ОСОБА_2 від 23.03.2026 № 4539 стало відомо про те, що 23.03.2026 о 8 годині 15 хвилин під час перевірки наявності особового складу дивізіону забезпечення навчального процесу військової частини НОМЕР_1 було встановлено відсутність військовослужбовця призваного під час мобілізації курсанта навчальної батареї навчального дивізіону артилерійської розвідки військової частини НОМЕР_1 солдата ОСОБА_1 , який самовільно залишив територію військового містечка « ІНФОРМАЦІЯ_1 » ( АДРЕСА_1 ) військової частини НОМЕР_1 , без зброї. Відповідач забезпечувався речовим майном відповідно до переліку зазначеного в рапорті начальника речової служби тилу військової частини НОМЕР_1 молодшого лейтенанта ОСОБА_3 . Відповідно до наказу командира військової частини НОМЕР_1 № 855-ОД від 21.04.2026 «Про результати службового розслідування за фактом самовільного залишення військової частини солдатом ОСОБА_1 », відповідача було зараховано в розпорядження командира з 01.04.2026 по день повернення. Актом службового розслідування встановлений факт самовільного залишення відповідачем військової частини без поважних на те причин та без дозволу безпосереднього керівника. Відповідач діяв недобросовісно, оскільки самовільно залишив військову служби, попередньо отримавши військове речове майно на загальну суму 27 933,85 грн, яке не повернув військовій частині. Позивач зазначає, що з метою досудового врегулювання спору відповідачу було направлено вимогу про добровільне відшкодування шкоди, однак така вимога залишена без виконання, відповідач до місця проходження служби не повернувся, у зв`язку з чим позивач змушений звернутися до суду за захистом інтересів держави. Також позивач вказує, що відповідно до статті 3 Закону України «Про матеріальну відповідальність військовослужбовців та прирівняних до них осіб за шкоду, завдану державі» підставою для притягнення особи до матеріальної відповідальності є наявність шкоди, протиправної поведінки, причинного зв`язку між такою поведінкою і шкодою та вини особи. У даному випадку, на думку позивача, усі зазначені умови наявні. У зв`язку з цим позивач вважає за необхідне застосувати положення частини шостої статті 7 Кодексу адміністративного судочинства України щодо аналогії закону та використовувати положення статті 12 Закону України «Про матеріальну відповідальність військовослужбовців та прирівняних до них осіб за шкоду, завдану державі», яка передбачає судовий порядок відшкодування шкоди у разі відмови особи від її добровільного відшкодування. Також позивач посилається на положення статті 1212 Цивільного кодексу України, відповідно до яких особа, яка без достатньої правової підстави набула або зберегла майно за рахунок іншої особи, зобов`язана повернути таке майно. На думку позивача, відповідач, не повернувши ввірене йому військове майно після припинення фактичного виконання обов`язків служби, безпідставно зберігає його або його вартість, що є підставою для стягнення відповідної суми. З огляду на викладене, позивач вважає, що наявні правові підстави для стягнення з відповідача вартості втраченого військового майна як шкоди, завданої державі, та просить суд задовольнити позов у повному обсязі.
Ухвалою від 09.07.2026 відкрито спрощене позовне провадження у справі без повідомленням (викликом) сторін. Вказаною ухвалою судді встановлено відповідачу п`ятнадцятиденний строк з дня отримання копії цієї ухвали для подання відзиву на позовну заяву, а також роз`яснено, що у разі ненадання відповідачем відзиву у встановлений судом строк без поважних причин справа буде вирішена за наявними матеріалами.
Відповідач не подавав до суду заяв по суті спору. 
Згідно із частиною шостою статті 162 Кодексу адміністративного судочинства України (далі - КАС України) у разі ненадання відповідачем відзиву у встановлений судом строк без поважних причин суд вирішує справу за наявними матеріалами.
Відтак справу вирішено на підставі наявних у ній матеріалів.
Враховуючи вимоги статті 262 КАС України судом розглянуто дану справу за правилами спрощеного позовного провадження без повідомлення учасників справи (у письмовому провадженні). 
Суд встановив таке. 
Наказом від 17.12.2025 № 360 ОСОБА_1 був зарахований в списки особового складу частини НОМЕР_1 та призначений на посаду курсанта. Також даним наказом відповідач поставлений на всі види забезпечення з 17.12.2025, а на котлове забезпечення зі сніданку 18.12.2025. 
Відповідно до рапорту тимчасового виконуючого обов`язки командира дивізіону забезпечення навчального процесу військової частини НОМЕР_1 майора ОСОБА_2 від 23.03.2026 № 4539 стало відомо про те, що 23.03.2026 о 8 годині 15 хвилин під час перевірки наявності особового складу дивізіону забезпечення навчального процесу військової частини НОМЕР_1 було встановлено відсутність військовослужбовця призваного під час мобілізації курсанта навчальної батареї навчального дивізіону артилерійської розвідки військової частини НОМЕР_1 солдата ОСОБА_1 , який самовільно залишив територію військового містечка « ІНФОРМАЦІЯ_1 » ( АДРЕСА_1 ) військової частини НОМЕР_1 , без зброї. 
Відповідач забезпечувався речовим майном відповідно до переліку зазначеного в рапорті начальника речової служби тилу військової частини НОМЕР_1 молодшого лейтенанта ОСОБА_3 . 
Першочергові пошукові заходи щодо встановлення місцезнаходження солдата ОСОБА_1 не дали жодних результатів, на зв`язок він не виходив. 
Солдат ОСОБА_1 самовільно залишив територію військової частини НОМЕР_1 ( АДРЕСА_1 ) без зброї. 
Відповідно до Інструкції, з надання доповідей і донесень про події, кримінальні правопорушення адміністративні правопорушення, пов`язані з корупцією, порушення військової дисципліни та їх облік у Міністерстві оборони України, Збройних Силах України та Державній спеціальній службі транспорту затвердженої наказом Міністра оборони України від 29.11.2018 №604 до командира військової частини НОМЕР_4 , командира військової частини НОМЕР_5 було надано доповідь (Вих. № 1011/4412/5691 від 23.03.2026) «за фактом самовільного залишення військової частини військовослужбовцем призваним під час мобілізації курсантом навчальної батареї навчального дивізіону артилерійської розвідки військової частини НОМЕР_1 солдатом ОСОБА_1 ».
Відповідно до наказу командира військової частини НОМЕР_1 (по стройовій частині) від 23.03.2026 №83 військовослужбовець призваний під час мобілізації солдат ОСОБА_1 вважався таким, що 23.03.2026 самовільно залишив територію військової частини НОМЕР_6 і був знятий зі всіх видів забезпечення з 23.03.2026.
Відповідно до рапорту начальника речової служби тилу військової частини НОМЕР_1 молодшого лейтенанта ОСОБА_3 від 06.04.2026 №5549, курсант навчального дивізіону артилерійської розвідки військової частини НОМЕР_1 , солдат ОСОБА_1 забезпечувався наступним інвентарним майном, а саме: костюм ВВД - 1 к-т; бахіли утеплені - 1 пара; мішок спальний - 1 шт.; килим спальний ізоляційний - 1 шт.; сидіння польове ізоляційне - 1 шт.; сумка транспортна індивідуальна - 1 шт.; шолом - 1 шт.; бронежилет - 1 к-т; рушник махровий - 2 шт.; ремінь розвантажувальний 1 шт.; наколінники тактичні - 1 к-т; налокітники тактичні - 1 к-т; окуляри захисні балістичні 1 шт.; рюкзак бойовий індивідуальний - 1 шт.; чохол до шолома - 1 шт. 
Відповідно до пояснень, тимчасово виконуючого обов`язки командира батареї забезпечення навчального процесу дивізіону забезпечення навчального процесу військової частини НОМЕР_1 молодшого лейтенанта ОСОБА_4 , командира відділення батареї забезпечення навчального процесу дивізіону забезпечення навчального процесу військової частини НОМЕР_1 сержанта ОСОБА_5 та сержанта з матеріального забезпечення батареї забезпечення навчального процесу дивізіону забезпечення навчального процесу молодшого сержанта ОСОБА_6 стало відомо, що із загальної кількості інвентарного майна, що числиться за курсантом навчального взводу навчальної батареї навчального дивізіону артилерійської розвідки військової частини НОМЕР_1 солдатом ОСОБА_1 , було виявлено відсутність наступного інвентарного майна костюм ВВД - 1 к-т; шолом - 1 шт; бронежилет - 1 к-т; чохол до шолома - 1 шт.; окуляри захисні балістичні - 1 шт.; рюкзак бойовий індивідуальний - 1 шт. 
Про все втрачене інвентарне майно була зроблена доповідь тимчасово виконуючому обов`язки командира дивізіону забезпечення навчального процесу військової частини НОМЕР_1 майору ОСОБА_7 .
Відповідно до відомості залишкової вартості розрахунку майна, що рахується за солдатом ОСОБА_1 вартість втраченого майна із врахуванням сукупного коефіцієнту зносу становить 27 933,85грн.
Військовою частиною НОМЕР_1 з метою досудового врегулювання спору на адресу ОСОБА_1 було надіслано повідомлення про добровільне відшкодування завданої шкоди.
Станом на день подання позовної заяви, відповіді на вказане повідомлення від солдата ОСОБА_1 отримано не було, отримана переплата не відшкодована в добровільному порядку, у зв`язку з чим військовою частиною НОМЕР_1 було прийнято рішення звернутися з позовною заявою до суду.

Надаючи правову оцінку спірним правовідносинам, що склалися між сторонами, суд зазначає наступне.
Статтею 65 Конституції України визначено, що захист Вітчизни, незалежності та територіальної цілісності України, шанування її державних символів є обов`язком громадян України.
Громадяни відбувають військову службу відповідно до закону.
Згідно вимог статті 17 Закону України «Про оборону України» визначено, що захист Вітчизни, незалежності та територіальної цілісності України є конституційним обов`язком громадян України.
Громадяни України чоловічої статі, придатні до проходження військової служби за станом здоров`я і віком, а жіночої статі - також за відповідною фаховою підготовкою, повинні виконувати військовий обов`язок згідно із законодавством.
Закон України «Про військовий обов`язок і військову службу» від 25.03.1992 №2232-XII (далі - Закон №2232-XII) здійснює правове регулювання відносин між державою і громадянами України у зв`язку з виконанням ними конституційного обов`язку щодо захисту Вітчизни, незалежності та територіальної цілісності України, а також визначає загальні засади проходження в Україні військової служби.
Згідно з частиною 9 статті 1 Закону №2232-XII, військовослужбовці це особи, які проходять військову службу.
Статтею 2 Закону № 2232-XII визначено, що військова служба є державною службою особливого характеру, яка полягає у професійній діяльності придатних до неї за станом здоров`я і віком громадян України (за винятком випадків, визначених законом), іноземців та осіб без громадянства, пов`язаній із обороною України, її незалежності та територіальної цілісності. Час проходження військової служби зараховується громадянам України до їх страхового стажу, стажу роботи, стажу роботи за спеціальністю, а також до стажу державної служби.
Проходження військової служби здійснюється:
громадянами України - у добровільному порядку (за контрактом), за направленням або за призовом;
іноземцями та особами без громадянства - у добровільному порядку (за контрактом) на посадах, що підлягають заміщенню військовослужбовцями рядового, сержантського і старшинського складу Збройних Сил України, Державної спеціальної служби транспорту та Національної гвардії України.
Громадяни України, іноземці та особи без громадянства, які проходять військову службу, є військовослужбовцями.
Порядок проходження військової служби, права та обов`язки військовослужбовців визначаються цим та іншими законами, відповідними положеннями про проходження військової служби, що затверджуються Президентом України, та іншими нормативно- правовими актами.
Статтею 3 Статуту внутрішньої служби України Збройних Сил України визначено, що військова служба у Збройних Силах України та інших військових формуваннях, утворених відповідно до законів України, є державною службою особливого характеру, яка полягає у професійній діяльності придатних до неї за станом здоров`я і віком осіб (за винятком випадків, визначених законом), пов`язаній із захистом України.
Згідно вимог пункту 4 частини першої статті 24 Закону № 2232-XII початком проходження військової служби вважається день відправлення у військову частину з відповідного районного (міського) територіального центру комплектування та соціальної підтримки або день прибуття до Центрального управління або регіонального органу Служби безпеки України, відповідних підрозділів розвідувальних органів України - для громадян, призваних на військову службу під час мобілізації, на особливий період та на військову службу за призовом осіб офіцерського складу.
Згідно вимог частини другої статті 24 Закону № 2232-XII визначено, що військова служба призупиняється для військовослужбовців, які самовільно залишили військові частини або місця служби, дезертирували із Збройних Сил України та інших військових формувань або добровільно здалися в полон, якщо інше не визначено законодавством.
Початком призупинення військової служби є день внесення відповідних відомостей до Єдиного реєстру досудових розслідувань на підставі заяви, повідомлення командира (начальника) військової частини, поданих відповідно до частини п`ятої статті 85 Дисциплінарного статуту Збройних Сил України, та/або заяви, повідомлення начальника відповідного органу управління Військової служби правопорядку у Збройних Силах України про вчинене кримінальне правопорушення. Підставою для призупинення військової служби є отримання військовою частиною письмового повідомлення правоохоронного органу про внесення відповідних відомостей до Єдиного реєстру досудових розслідувань щодо кримінального правопорушення (витягу з Єдиного реєстру досудових розслідувань).
Військовослужбовці, військову службу яких призупинено, звільняються з посад та вважаються такими, що не виконують (не несуть) обов`язків військової служби. Контракт про проходження військової служби, а також виплата грошового та здійснення продовольчого, речового, інших видів забезпечення таким військовослужбовцям призупиняються.
Порядок та умови призупинення та продовження військової служби визначаються положеннями про проходження військової служби.
Відповідно до Закону України “Про Державну прикордонну службу України”, Державна прикордонна служба України є правоохоронним органом спеціального призначення і має таку загальну структуру:
центральний орган виконавчої влади, що реалізує державну політику у сфері охорони державного кордону;
територіальні органи центрального органу виконавчої влади, що реалізує державну політику у сфері охорони державного кордону;
Морська охорона, яка складається із загонів морської охорони;
органи охорони державного кордону - прикордонні загони, окремі контрольно- пропускні пункти, авіаційні частини;
розвідувальний орган центрального органу виконавчої влади, що реалізує державну політику у сфері охорони державного кордону.
Положенням про проходження громадянами України військової служби в Державній прикордонній службі України, затвердженого Указом Президента України від 29.12.2009 №1115/2009 (далі - Положення № 1115/2009) визначається порядок проходження громадянами України військової служби в Державній прикордонній службі України у мирний час та особливості проходження військової служби в ній в особливий період.
Відповідно до пунктів 48-1- 48-7 Положення № 1115/2009 визначено, що:
для військовослужбовців, які самовільно залишили органи Держприкордонслужби або місця служби, дезертирували із Держприкордонслужби або добровільно здалися в полон, військова служба призупиняється відповідно до частини другої статті 24 Закону України «Про військовий обов`язок і військову службу»;
військова служба для військовослужбовців призупиняється з дня внесення відповідних відомостей до Єдиного реєстру досудових розслідувань на підставі заяв, повідомлень начальників органів Держприкордонслужби про вчинене кримінальне правопорушення, поданих відповідно до частини четвертої статті 85 Дисциплінарного статуту Збройних Сил України;
військовослужбовці, військову службу яких призупинено, звільняються з посад та вважаються такими, що не виконують (не несуть) обов`язків військової служби. Контракт про проходження військової служби, а також виплата грошового та здійснення продовольчого, речового, інших видів забезпечення таким військовослужбовцям призупиняються, про що видається наказ начальника органу Держприкордонслужби, в якому військовослужбовець проходив службу;
військовослужбовці, військову службу яких призупинено, не входять до загальної чисельності Держприкордонслужби;
військовослужбовці, військову службу яких призупинено та стосовно яких обвинувальні вироки суду набрали законної сили, підлягають звільненню з військової служби відповідно до пункту «г» частини другої, пункту «г» частини третьої, підпункту «д» пункту 1, підпункту «в» пункту 2 частини четвертої, підпункту «е» пункту 1, підпункту «е» пункту 2, підпункту «в» пункту 3 частини п`ятої та підпункту «е» пункту 1, підпункту «д» пункту 2, підпункту «в» пункту 3 частини шостої статті 26 Закону України «Про військовий обов`язок і військову службу», крім військовослужбовців, яким вироком суду визначено міру покарання у виді службового обмеження, арешту з відбуттям на гауптвахті або триманням у дисциплінарному батальйоні;
звільнення військовослужбовців, військову службу яких призупинено, з військової служби здійснюється в установленому порядку посадовими особами, зазначеними у пункті 270 цього Положення;
для військовослужбовців, стосовно яких судом винесено виправдувальний вирок, що набрав законної сили, або стосовно яких закрито кримінальне провадження відповідно до пунктів 1,2, 3 частини першої статті 284 Кримінального процесуального кодексу України, військова служба та дія контракту продовжуються. У такому разі строк призупинення військової служби зараховується до вислуги років для виплати надбавки за вислугу років і призначення пенсії, а також до строку вислуги років для присвоєння чергового військового звання, та поновлюються пільги і соціальні гарантії, встановлені законодавством для військовослужбовців.
Інструкцією з організації обліку особового складу Державної прикордонної служби України, затверджену наказом Міністерства внутрішніх справ від 06.06.2017 № 468, зареєстровану в Міністерстві юстиції України 16.08.2017 за № 1011/30879 (далі - Інструкція № 468), визначено організацію й порядок обліку військовослужбовців і працівників Державної прикордонної служби України в Адміністрації Державної прикордонної служби України, регіональних управліннях, загонах морської охорони, прикордонних загонах, окремих контрольно-пропускних пунктах, авіаційних частинах, навчальних закладах, науково-дослідній установі, органах забезпечення, підрозділах спеціального призначення, підрозділах, на кораблях та катерах морської охорони органів Держприкордонслужби в мирний час і в особливий період та порядок видання, обліку, зберігання, розсилки наказів по особовому складу і облікованих документів.
Відповідно до підпункту 5 пункту 2 частини другої Інструкція № 468 визначено, що особи, які самовільно залишили органи Держприкордонслужби або місце служби, і тих, що не з`явилися в строк без поважних причин на службу при призначенні, переміщенні, з відрядження, відпустки, навчання або закладів охорони здоров`я тривалістю понад три доби, - тільки після з`ясування причин залишення ними (неповернення) органу Держприкордонслужби та внесення в єдиний реєстр досудових розслідувань, але не раніше ніж через три місяці після закінчення встановленого строку відрядження, відпустки, лікування, навчання або самовільного залишення органу Держприкордонслужби. Протягом цього часу вони вважаються тимчасово відсутніми і обліковуються в кадрових підрозділах у книзі обліку тимчасово відсутнього й тимчасово прибулого до органу Держприкордонслужби особового складу в окремому розділі.
Військовослужбовці, які самовільно залишили військові частини, у триденний строк з моменту залишення частини знімаються зі всіх видів забезпечення.
Суд звертає увагу, що солдат  ОСОБА_1 з 23.03.2026 не з`явився для подальшого проходження військової служби до військової частини НОМЕР_1 , що підтверджується, зокрема, висновком службового розслідування за фактом самовільного залишення військової частини, призваного на військову службу за призовом під час мобілізації, на особливий період від 17.12.2025.
Враховуючи вищевказане, комісія дійшла висновку, що в діях солдата ОСОБА_1 вбачаються ознаки кримінального правопорушення.
Відповідно до наказу командира військової частини НОМЕР_1 (по стройовій частині) від 23.03.2026 №83 військовослужбовець призваний під час мобілізації солдат ОСОБА_1 вважався таким, що 23.03.2026 самовільно залишив територію військової частини НОМЕР_6 і був знятий зі всіх видів забезпечення з 23.03.2026.
Відповідно до статті 16 Статуту внутрішньої служби Збройних Сил України, затвердженого Законом України від 24 березня 1999 року №548-XIV, кожний військовослужбовець зобов`язаний виконувати службові обов`язки, що визначають обсяг виконання завдань, доручених йому за посадою. Ці обов`язки визначаються статутами Збройних Сил України, а також відповідними посібниками, порадниками, положеннями, інструкціями.
Згідно із статтею 26 Статуту внутрішньої служби Збройних Сил України, військовослужбовці залежно від характеру вчиненого правопорушення та провини несуть з урахуванням бойового імунітету, визначеного Законом України "Про оборону України" дисциплінарну, адміністративну, матеріальну, цивільно-правову та кримінальну відповідальність згідно із законом.
Статтею 27 Статуту внутрішньої служби Збройних Сил України, встановлено, що військовослужбовці, на яких накладається дисциплінарне стягнення за вчинене правопорушення, не звільняються від матеріальної та цивільно-правової відповідальності за ці правопорушення. За вчинення кримінального правопорушення військовослужбовці притягаються до кримінальної відповідальності на загальних підставах.
Відповідно до частини першої статті 49 Статуту внутрішньої служби Збройних Сил України, військовослужбовці повинні постійно бути зразком високої культури, скромності й витримки, берегти військову честь, захищати свою й поважати гідність інших людей, зобов`язані завжди пам`ятати, що за їх поведінкою судять не лише про них, а й про Збройні Сили України в цілому.
У статті 128 Статуту внутрішньої служби Збройних Сил України, передбачено, зокрема, що солдат зобов`язаний: бути хоробрим та ініціативним, не допускати негідних вчинків і стримувати від них інших військовослужбовців; своєчасно доповідати командирові відділення про захворювання, надзвичайні події та факти порушення військової дисципліни, випадки втрати чи несправності озброєння, техніки та інших матеріальних засобів.
Згідно із частиною третьою статті 5 Дисциплінарного статуту Збройних Сил України, стосовно кожного випадку правопорушення командир зобов`язаний прийняти рішення щодо необхідності притягнення винного до відповідальності залежно від обставин скоєння правопорушення, ступеня вини, попередньої поведінки порушника та розміру завданих державі та іншим особам збитків, а також з урахуванням бойового імунітету, визначеного Законом України «Про оборону України».
Відповідно до ст.ст. 131, 216 Статуту внутрішньої служби Збройних Сил України військовослужбовці зобов`язані постійно знаходитись в розташуванні військової частини або місця служби в службовий час і не залишати їх без дозволу командира (начальника).
Законом України «Про матеріальну відповідальність військовослужбовців та прирівняних до них осіб за шкоду, завдану державі» визначено підстави та порядок притягнення військовослужбовців та деяких інших осіб за шкоду, завдану державному майну, у тому числі військовому майну, майну, залученому під час мобілізації, а також грошовим коштам, під час виконання ними службових обов`язків.
Відповідно до п. 2 ч. 1 ст. 1 Закону України «Про матеріальну відповідальність військовослужбовців та прирівняних до них осіб за шкоду, завдану державі», інше майно - нерухоме та рухоме державне майно (крім військового майна, закріпленого за військовою частиною, установою, організацією, закладом), майно, залучене під час мобілізації, а також грошові кошти.
Підпунктом 5 частини першої статті 1 Закону Законом України «Про матеріальну відповідальність військовослужбовців та прирівняних до них осіб за шкоду, завдану державі» визначено, що пряма дійсна шкода це збитки завдані військовій частині, установі, організації, закладу шляхом знищення, пошкодження, створення нестачі, розкрадання або незаконного використання військового та іншого майна, погіршення або зниження його цінності, а також витрати на відновлення чи придбання військового та іншого державного майна замість пошкодженого або втраченого, надлишкові виплати під час виконання обов`язків військової служби або службових обов`язків.
Відповідно до ст.3 Закону України «Про матеріальну відповідальність військовослужбовців та прирівняних до них осіб за шкоду, завдану державі» підставою для притягнення до матеріальної відповідальності є шкода, завдана неправомірним рішенням, невиконанням чи неналежним виконанням особою обов`язків військової служби або службових обов`язків, крім обставин, визначених статтею 9 цього Закону, які виключають матеріальну відповідальність.
Умовами притягнення до матеріальної відповідальності є:
1) наявність шкоди;
2) протиправна поведінка особи у зв`язку з невиконанням чи неналежним виконанням нею обов`язків військової служби або службових обов`язків;
3) причинний зв`язок між протиправною поведінкою особи і завданою шкодою;
4) вина особи в завданні шкоди.
Переведення особи до іншого місця служби чи її звільнення з посади або служби не може бути підставою для звільнення її від матеріальної відповідальності, встановленої законом.
Відповідно до ст. 6 Закону України «Про матеріальну відповідальність військовослужбовців та прирівняних до них осіб за шкоду, завдану державі» особа несе матеріальне відповідальність у повному розмірі завданої з її вини шкоди в разі: 4) вчинення діяння (дій чи бездіяльності), що мають ознаки кримінального правопорушення.
Статтею 10 Закону України «Про матеріальну відповідальність військовослужбовців та прирівняних до них осіб за шкоду, завдану державі» відшкодування шкоди, завданої особою, здійснюється на підставі наказу командира (начальника) шляхом стягнення сум завданої шкоди з місячного грошового забезпечення винної особи, крім випадків, передбачених частинами третьою, четвертою та п`ятою цієї статті та частиною першою статті 12 цього Закону.
Законом України «Про матеріальну відповідальність військовослужбовців та прирівняних до них осіб за шкоду, завдану державі» прямо не врегульовано порядок відшкодування шкоди у випадку, коли військовослужбовець зарахований у розпорядження командира та знятий з усіх видів забезпечення у зв`язку із самовільним залишенням військової служби.
Фактично відповідач залишається у списках особового складу військової частини, однак на момент звернення з позовом він не виконує покладених на нього обов`язків військової служби та не отримує грошового забезпечення, з якого можна було б здійснити утримання. Це створює ситуацію правової прогалини, адже на практиці військова частина позбавлена можливості застосувати передбачений законом внутрішній порядок стягнення. Водночас інтереси держави як власника бюджетних коштів потребують належного та ефективного захисту.
У зв`язку з цим суд вважає за необхідне застосувати механізм аналогії закону, закріплений у ч. 6 ст. 7 КАС України, який передбачає, що у разі відсутності закону, що регулює відповідні правовідносини, суд застосовує закон, що регулює подібні правовідносини (аналогія закону), а за відсутності такого закону суд виходить із конституційних принципів і загальних засад права (аналогія права). Аналогія закону та аналогія права не застосовується для визначення підстав, меж повноважень та способу дій органів державної влади та місцевого самоврядування. У даному випадку найбільш близьким за своєю суттю є положення ст. 12 Закону України «Про матеріальну відповідальність військовослужбовців та прирівняних до них осіб за шкоду, завдану державі».
Статтею 12 Закону України «Про матеріальну відповідальність військовослужбовців та прирівняних до них осіб за шкоду, завдану державі» визначено, що у разі звільнення особи, притягнутої до матеріальної відповідальності, зі служби або у разі, якщо рішення про притягнення до матеріальної відповідальності особи не прийнято до її звільнення зі служби, відшкодування завданої шкоди здійснюється в судовому порядку в разі відмови особи від її добровільного відшкодування або в іншому встановленому законом порядку.
Застосування зазначеної норми за аналогією є обґрунтованим, оскільки відповідач перебуває у схожому правовому становищі: він фактично не виконує військову службу, добровільно кошти не відшкодовує, а отже військова частина змушена звертатися до суду як єдиного органу, уповноваженого вирішити спір та забезпечити захист інтересів держави. Такий підхід відповідає не лише вимогам законодавства, а й основоположним принципам правової визначеності, справедливості та недопустимості безпідставного збагачення за рахунок бюджетних коштів.
Згідно з приписами ст. 1212 Цивільного кодексу України особа, яка набула майно або зберегла його у себе за рахунок іншої особи (потерпілого) без достатньої правової підстави (безпідставно набуте майно), зобов`язана повернути потерпілому це майно. Особа зобов`язана повернути майно і тоді, коли підстава, на якій воно було набуте, згодом відпала.
За змістом цієї норми матеріального права зобов`язання з безпідставного придбання майна виникають за наявності трьох умов: набуття або зберігання майна; здійснення набуття або зберігання майна за рахунок іншої особи; відсутність правових підстав для такого набуття чи зберігання або припинення таких підстав згодом.
У спірних правовідносинах, висновком службового розслідування встановлений факт самовільного залишення відповідачем військової частини без поважних на те причин та без дозволу безпосереднього керівника.
Суд вважає, що відповідач діяв недобросовісно, оскільки самовільно залишив військову служби, попередньо отримавши військове речове майно на загальну суму 27 933,85 грн, яке не повернув військовій частині.
Відтак, у відповідача виник обов`язок відшкодувати вартість завданої позивачу матеріальної шкоди у вигляді неповернутого речового майна.
Відповідно до статті 9 КАС України розгляд і вирішення справ в адміністративних судах здійснюються на засадах змагальності сторін та свободи в наданні ними суду своїх доказів і у доведенні перед судом їх переконливості.
Згідно ст. 77 КАС України кожна сторона повинна довести ті обставини, на яких ґрунтуються її вимоги та заперечення, а суд згідно статті 90 цього Кодексу, оцінює докази, які є у справі, за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на їх безпосередньому, всебічному, повному та об`єктивному дослідженні.
Виходячи з вищенаведеного, суд приходить до висновку, що вимоги позивача є обґрунтованими, відповідають дійсним обставинам та матеріалам справи, ґрунтуються на вимогах чинного законодавства, належним чином не заперечені відповідачем, а тому підлягають до задоволення в повному обсязі.
Відповідно до вимог статті 139 КАС України судові витрати відшкодуванню не підлягають. 
Керуючись ст.ст. 242-246, 250, 257-262 КАС України, суд
в и р і ш и в :
адміністративний позов військової частини НОМЕР_1 (місцезнаходження: АДРЕСА_1 , код ЄДРПОУ НОМЕР_2 ) до  ОСОБА_1 (місце проживання: АДРЕСА_2 , РНОКПП НОМЕР_3 ) про стягнення коштів задовольнити повністю.
Стягнути з ОСОБА_1 (місце проживання: АДРЕСА_2 , РНОКПП НОМЕР_3 ) на користь військової частини НОМЕР_1 (місцезнаходження: АДРЕСА_1 , код ЄДРПОУ НОМЕР_2 ) 27 933 (двадцять сім тисяч дев`ятсот тридцять три)грн. 85коп. заподіяної майнової шкоди.
Судові витрати не розподіляються.
Рішення набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги всіма учасниками справи, якщо апеляційну скаргу не було подано. У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після повернення апеляційної скарги, відмови у відкритті чи закриття апеляційного провадження або прийняття постанови судом апеляційної інстанції за наслідками апеляційного перегляду.
Апеляційна скарга подається до Восьмого апеляційного адміністративного суду протягом тридцяти днів з дня складення повного судового рішення.
Повне рішення складено 08.09.2026.

Суддя Лунь З.І.