Номер провадження: 22-з/813/357/26 
Справа № 947/29241/24
Головуючий у першій інстанції Гниличенко М. В.
Доповідач Карташов О. Ю.

ОДЕСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД 

ДОДАТКОВА ПОСТАНОВА
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

16.07.2026 року          м. Одеса

Одеський апеляційний суд у складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ:

головуючого - Карташова О.Ю.

суддів: Коновалової В.А., Кострицького В.В.

за участю секретаря судового засідання - Рудуман А.О.

розглянувши у порядку письмового провадження, без повідомлення сторін, в приміщенні Одеського апеляційного суду
заяву ОСОБА_1 в інтересах якого діє адвокат Гросу Владислав Євгенович про ухвалення додаткового рішення про стягнення витрат на професійну правничу допомогу у справі за апеляційною скаргою ОСОБА_2 , в інтересах якої діє адвокат Тонкошкур Ігор Васильович, на ухвалу Київського районного суду міста Одеси від 17 листопада 2025 року

ВСТАНОВИВ:

ОПИСОВА ЧАСТИНА

Історія справи

У вересні 2024 року ОСОБА_1 звернувся до суду з позовом до ОСОБА_2 , третя особа: Орган опіки та піклування Київської районної адміністрації Одеської міської ради про усунення перешкод в участі у вихованні та вільному спілкуванні батька з дитиною, який проживає окремо та визначення способу участі у вихованні дитини.
У листопаді 2025 року ОСОБА_2 подала зустрічну позовну заяву про позбавлення батьківських прав та про стягнення з ОСОБА_1 неустойку (пеню) за прострочення сплати аліментів на утримання сина ОСОБА_3 .
Ухвалою Київського районного суду міста Одеси від 17 листопада 2025 року зустрічну позовну заяву ОСОБА_2 про позбавлення батьківських прав, разом з долученими матеріалами, повернуто заявнику.
Не погоджуючись з вищезазначеними судовими рішеннями суду першої інстанції, ОСОБА_2 , в інтересах якої діє адвокат Тонкошкур І.В., подала апеляційну скаргу.
Постановою Одеського апеляційного суду від 10 червня 2026 року апеляційну скаргу ОСОБА_2 , в інтересах якої діє адвокат Тонкошкур Ігор Васильович - залишено без задоволення. Ухвала Київського районного суду міста Одеси від 17 листопада 2025 року - залишено без змін.

22.06.2026 року, через систему «Електронний суд» представник ОСОБА_1 адвокат Гросу В.Є. подав заяву про ухвалення додаткового рішення, щодо відшкодування судових витрат на правничу допомогу, в якій просить визнати пропуск відповідного процесуального строку на подачу заяви про ухвалення додаткового рішення, таким що відбувся з поважних причин та поновити його. Також, просить ухвалити додаткове рішення, яким стягнути з ОСОБА_2 на користь ОСОБА_1 судові витрати на правничу допомогу у розмірі 10 000 (десять тисяч) гривень.
Щодо підстав пропуску строку, в заяві зауважується те, що розгляд справи відбувся без виклику сторін в порядку письмового провадження, відповідно до даних ЄДРСР загальний доступ до постанови забезпечено 17.06.2026 року.
Крім того в заяві зауважується, що у відзиві на апеляційну скаргу, було повідомлено, що попередній (орієнтовний) розрахунок суми судових витрат, які ОСОБА_1 очікує понести у зв`язку з розглядом справи в апеляційній інстанції, складає 10 000 грн.
На підтвердження понесених витрат на правничу допомогу, до заяви було долучено: акт приймання -передачі наданих послуг відповідно до умов Договору № 01-20/06-2024 про надання правничої допомоги (юридичних послуг) від 20/06/2024 року та запиту замовника від 26/12/2025 р.; рахунок на оплату № 1-19/06-2026 від 19.06.2026 р.; договір № 01-20/06-2024 про надання правової допомоги та консультативні послуги. 

Заперечення на клопотання (заяву)

Учасники справи не скористалися своїм процесуальним правом на подання заперечень на клопотання про ухвалення додаткового рішення про стягнення витрат на правничу допомогу.

Позиція апеляційного суду

Перевіривши матеріали справи та доводи заяви, колегія суддів прийшла до наступного висновку.
Статтею 10 ЦПК України визначено, що суд при розгляді справи керується принципом верховенства права.
Суд розглядає справи відповідно до Конституції України, законів України, міжнародних договорів, згода на обов`язковість яких надана Верховною Радою України.
Суд застосовує при розгляді справ Конвенцію про захист прав людини і основоположних свобод 1950 року і протоколи до неї, згоду на обов`язковість яких надано Верховною Радою України, та практику Європейського суду з прав людини як джерело права.
Відповідно до частини першої статті 2 ЦПК України завданням цивільного судочинства є справедливий, неупереджений та своєчасний розгляд і вирішення цивільних справ з метою ефективного захисту порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб, інтересів держави.
Відповідно до положень частини першої статті 4 ЦПК України кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи законних інтересів.
Згідно зі статтею 5 ЦПК України, здійснюючи правосуддя, суд захищає права, свободи та інтереси фізичних осіб, права та інтереси юридичних осіб, державні та суспільні інтереси у спосіб, визначений законом або договором.
Додатковими судовими рішеннями є додаткове рішення, додаткова постанова чи додаткова ухвала, якими вирішуються окремі правові вимоги, котрі не вирішені основним рішенням, та за умови, якщо з приводу позовних вимог досліджувались докази (для рішень, постанов) або вирішені не всі клопотання (для ухвал).
Крім того, додаткові рішення можуть прийматися, якщо судом при ухваленні основного судового рішення не визначено способу його виконання або не вирішено питання про судові витрати.
Додаткове судове рішення є невід`ємною складовою основного судового рішення.
Тобто додаткове рішення - це акт правосуддя, яким усуваються недоліки судового рішення, пов`язані з порушенням вимог щодо його повноти.
Згідно з частинами першою та третьою статті 259 ЦПК України суди ухвалюють рішення, постанови іменем України негайно після закінчення судового розгляду. Суд може вирішити питання розподілу судових витрат у додатковому рішенні після ухвалення рішення за результатами розгляду справи по суті.
Завданням розгляду справи по суті є розгляд та вирішення спору на підставі зібраних у підготовчому провадженні матеріалів, а також розподіл судових витрат (стаття 209 ЦПК України).

Застосовані норми права та мотиви, з яких виходить апеляційний суд

Згідно ст. 270 ЦПК України, суд, що ухвалив рішення, може за заявою учасників справи чи з власної ініціативи ухвалити додаткове рішення, зокрема, якщо судом не вирішено питання про судові витрати. Суд, що ухвалив рішення, ухвалює додаткове судове рішення в тому самому складі протягом десяти днів із дня надходження відповідної заяви. Додаткове судове рішення ухвалюється в тому самому порядку, що й судове рішення.
Кожен має право на професійну правничу допомогу (ст. 59 Конституції України).
Однією з основних засад (принципів) цивільного судочинства є відшкодування судових витрат сторони, на користь якої ухвалене судове рішення (п. 12 ч. 3 ст. 2 ЦПК України).
Метою впровадження цього принципу є забезпечення особі можливості ефективно захистити свої права в суді, ефективно захиститись у разі подання до неї необґрунтованого позову, а також стимулювання сторін до досудового вирішення спору.
Реалізація згаданого принципу в частині відшкодування витрат на професійну правничу допомогу відбувається в такі етапи: 1) попереднє визначення суми судових витрат (ст. 134 ЦПК України); 2) визначення розміру судових витрат на професійну правничу допомогу, що підлягають розподілу між сторонами (ст. 137 ЦПК України); 3) розподіл судових витрат між сторонами (ст. 141 ЦПК України).
Загальне правило розподілу судових витрат визначене в ч. 2 ст. 141 ЦПК України, відповідно до якої інші судові витрати, пов`язані з розглядом справи, покладаються: 1) у разі задоволення позову на відповідача; 2) у разі відмови в позові на позивача; 3) у разі часткового задоволення позову на обидві сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог.
Також, вирішуючи питання про стягнення витрат на професійну правничу допомогу, суд зобов`язаний врахувати подані стороною у строк, визначений частиною восьмою статті 141 ЦПК України, докази, надати їм належну оцінку і лише після цього прийняти відповідне судове рішення з цього питання.

У заяві представник ОСОБА_1 просить поновити строк на подання заяви про стягнення понесених судових витрат та подання доказів на підтвердження понесених судових витрат на професійну правничу допомогу, про стягнення яких він заявив до закінчення судових дебатів у справі, оскільки справа розглядалась без виклику сторін, в ЄДРСР повний текст постанови заявник отримав у застосунку «Дія».
На строк, встановлений ч. 8 ст. 141 ЦПК щодо подання заяви про стягнення понесених судових витрат та щодо подання доказів понесених судових витрат, поширюються положення ч. 1 ст. 127 ЦПК щодо можливості його поновлення.
Згідно з частинами першою — третьою статті 127 ЦПК України суд за заявою учасника справи поновлює пропущений процесуальний строк, встановлений законом, якщо визнає причини його пропуску поважними, крім випадків, коли цим Кодексом встановлено неможливість такого поновлення. Встановлений судом процесуальний строк може бути продовжений судом за заявою учасника справи, поданою до закінчення цього строку, чи з ініціативи суду. Якщо інше не встановлено законом, заява про поновлення процесуального строку, встановленого законом, розглядається судом, у якому належить вчинити процесуальну дію, стосовно якої пропущено строк, а заява про продовження процесуального строку, встановленого судом, - судом, який встановив строк, без повідомлення учасників справи.

Перевіривши клопотання представника ОСОБА_1 адвоката Гросу В.Є. про поновлення строку на подання заяви про стягнення понесених судових витрат, колегія суддів вважає, що клопотання підлягає до задоволення, оскільки з скріншоту з застосунку «Дія» вбачається, що копія постанови заявнику надійшла 16.06.2026 року.

Згідно з п. 4 ч. 1 ст. 1 Закону України «Про адвокатуру та адвокатську діяльність» договір про надання правової допомоги домовленість, за якою одна сторона (адвокат, адвокатське бюро, адвокатське об`єднання) зобов`язується здійснити захист, представництво або надати інші види правової допомоги другій стороні (клієнту) на умовах і в порядку, що визначені договором, а клієнт зобов`язується оплатити надання правової допомоги та фактичні витрати, необхідні для виконання договору.
Відповідно до ст. 19 цього Закону видами адвокатської діяльності, зокрема, є: надання правової інформації, консультацій і роз`яснень з правових питань, правовий супровід діяльності юридичних і фізичних осіб, органів державної влади, органів місцевого самоврядування, держави; складення заяв, скарг, процесуальних та інших документів правового характеру; представництво інтересів фізичних і юридичних осіб у судах під час здійснення цивільного, господарського, адміністративного та конституційного судочинства, а також в інших державних органах, перед фізичними та юридичними особами.
Гонорар є формою винагороди адвоката за здійснення представництва та надання інших видів правової допомоги клієнту. Порядок обчислення гонорару (фіксований розмір, погодинна оплата), підстави для зміни розміру гонорару, порядок його сплати, умови повернення тощо визначено в договорі про надання правової допомоги. При встановленні розміру гонорару враховуються складність справи, кваліфікація і досвід адвоката, фінансовий стан клієнта та інші істотні обставини. Гонорар має бути розумним та враховувати витрачений адвокатом час (ст. 30 Закону України «Про адвокатуру та адвокатську діяльність»).
Також за статтею 28 Правил адвокатської етики, затверджених Звітно-виборним з`їздом адвокатів України від 09 червня 2017 року, гонорар є формою винагороди адвоката за здійснення захисту, представництва та надання інших видів професійної правничої (правової) допомоги клієнту.
Розмір гонорару визначається за погодженням адвоката з клієнтом. Адвокат має право у розумних межах визначати розмір гонорару, виходячи із власних міркувань. При встановленні розміру гонорару можуть враховуватися складність справи, кваліфікація, досвід і завантаженість адвоката та інші обставини. Погоджений адвокатом з клієнтом та/або особою, яка уклала договір в інтересах клієнта, розмір гонорару може бути змінений лише за взаємною домовленістю. В разі виникнення особливих по складності доручень клієнта або у випадку збільшення затрат часу і обсягу роботи адвоката на фактичне виконання доручення (підготовку до виконання) розмір гонорару може бути збільшено за взаємною домовленістю.
Непогодження клієнтом та/або особою, яка уклала договір в інтересах клієнта, розміру гонорару при наданні доручення адвокату або в ході його виконання є підставою для відмови адвоката від прийняття доручення клієнта або розірвання договору на вимогу адвоката.
То ж домовленості про сплату гонорару за надання правничої допомоги є такими, що склалися між адвокатом та клієнтом, у межах правовідносин яких слід розглядати питання щодо дійсності такого зобов`язання (пункт 5.39 постанови Великої Палати Верховного Суду від 12 травня 2020 року у справі № 904/4507/18 (провадження № 12-171гс19)).

Як вбачається з матеріалів справи, у відзиві на апеляційну скаргу, поданого через систему «Електронний суд» 05.01.2026 року, представник Хачатряна А.Г. покликався на те, що орієнтований розмір судових витрат складають витрати на правничу допомогу, в орієнтовному розмірі 10000 грн, докази чого будуть надані суду у подальшому.

Матеріалами справи підтверджується, що 20.06.2024 року між Адвокатським бюро «Гросу Владислава» в особі керуючого бюро Гросу В.Є., з ОСОБА_1 укладено договір № 01-20/06-2024 про надання правової допомоги та консультативних послуг.
Відповідно до Акту приймання-передачі наданих послуг відповідно до умов Договору№ 01-20/06-2024 сторони погодили гонорар в розмірі 10 000 грн. 
Отже, сторони погодили розмір гонорару та порядок його сплати позивачем у зв`язку з розглядом справи.
Таким чином, представник Хачатрян А.Г. надав докази на підтвердження обсягу наданих правничих послуг, виконаних робіт та їх вартість.
У постановах від 19 лютого 2022 року у справі № 755/9215/15-ц та від 05 липня 2023 року у справі № 911/3312/21 Велика Палата Верховного Суду виснувала, що під час визначення суми відшкодування суд має виходити з критерію реальності адвокатських витрат (встановлення їхньої дійсності та потрібності), а також критерію розумності їхнього розміру з огляду на конкретні обставини справи та фінансовий стан обох сторін.
Ті самі критерії застосовує ЄСПЛ, присуджуючи судові витрати на підставі ст. 41 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод 1950 року. Так, у п. 154 рішення від 28 листопада 2002 року у справі «Лавентс проти Латвії» (Lavents v. Latvia) за заявою № 58442/00 щодо судових витрат ЄСПЛ зазначив, що за ст. 41 Конвенції він відшкодовує лише витрати, стосовно яких було встановлено, що вони справді були необхідними і становлять розумну суму. Крім того, будь-яке клопотання, подане на підставі ст. 41 Конвенції, має містити конкретні суми, розбиті на пункти, і супроводжуватися необхідними документами на їх підтвердження, інакше Суд може відхилити це клопотання повністю або частково.
У п. 268 рішення від 23 січня 2014 року у справі «East/West Alliance Limited» проти України» за заявою № 19336/04 ЄСПЛ також нагадав, що згідно з практикою Суду заявник має право на компенсацію судових та інших витрат, лише якщо буде доведено, що такі витрати були фактичними і неминучими, а їхній розмір обґрунтованим.
Критерії оцінки реальності адвокатських витрат (встановлення їхньої дійсності та неодмінності), а також розумності їхнього розміру застосовуються з огляду на конкретні обставини справи, тобто є оціночним поняттям. Вирішення питання оцінки суми витрат, заявлених до відшкодування, на предмет відповідності зазначеним критеріям є завданням того суду, який розглядав конкретну справу і мав визначати суму відшкодування з належним урахуванням особливостей кожної справи та всіх обставин, що мають значення.
У додатковій постанові Верховного Суду у складі Об`єднаної палати Касаційного господарського суду у складі від 18 лютого 2022 року у справі №925/1545/20 вказано, що для вирішення питання про розподіл судових витрат суд повинен враховувати: складність справи та виконаних адвокатом робіт (наданих послуг); час, витрачений адвокатом на виконання відповідних робіт (надання послуг); обсяг наданих адвокатом послуг та виконаних робіт; пов`язаність цих витрат із розглядом справи; обґрунтованість та пропорційність предмета спору; ціну позову, значення справи для сторін; вплив результату її вирішення на репутацію сторін, публічний інтерес справи; поведінку сторони під час розгляду справи (зловживання стороною чи її представником процесуальними правами тощо); дії сторони щодо досудового врегулювання справи та врегулювання спору мирним шляхом.
У додатковій постанові Верховного Суду від 08 вересня 2021 року у справі № 206/6537/19 (провадження № 61-5486св21) зазначено, що попри волю сторін договору визначати розмір гонорару адвоката, суд не позбавлений права оцінювати заявлену до відшкодування вартість правничої допомоги на підставі критеріїв співмірності, визначених ч. 4 ст. 137 ЦПК України.
Крім того, згідно з п. 6 ч. 1ст. 3 ЦК України загальними засадами цивільного законодавства є, зокрема, справедливість, добросовісність та розумність.
При вирішенні питання про розподіл судових витрат суд має враховувати конкретні обставини справи, загальні засади цивільного законодавства та критерії відшкодування витрат на професійну правничу допомогу.
Суд враховує, що хоча апеляційну скаргу представника ОСОБА_2 - ОСОБА_4 , на яку адвокатом Хачатряна А.Г. - Гросу В.Є. було подано відзив, залишено без задоволення, однак розмір витрат на професійну правничу допомогу в 10 000 грн не відповідає засадам цивільного законодавства щодо розумності та справедливості.
З огляду на подані заявником процесуальні документи, доказове наповнення матеріалів справи та їх обсяг, враховуючи виконані роботи адвокатом Гросу В.Є. в суді апеляційної інстанції, розгляд справи в порядку письмового провадження; враховуючи принципи співмірності та розумності судових витрат, реальності адвокатських витрат, апеляційний суд вважає, що обґрунтованими є витрати на правничу допомогу у розмірі 2000 грн, ураховуючи їх доведеність та документальну обґрунтованість.
Зазначений розмір витрат на професійну правничу допомогу відповідатиме критерію реальності наданих адвокатських послуг, розумності їхнього розміру, конкретним обставинам справи, з урахуванням її складності, необхідних процесуальних дій сторони.

Висновки апеляційного суду за результатами розгляду апеляційної скарги

Враховуючи вищевикладене, оцінивши усі необхідні аспекти цієї справи: складність та обсяг виконаних адвокатом робіт, значення справи для сторони, колегія суддів, з урахуванням критеріїв співмірності необхідних і достатніх витрат, дійшла висновку, що заява підлягає частковому задоволенню з відшкодуванням витрат на професійну правничу допомогу в сумі 2000 гривень.

Керуючись ст. ст. 133, 137, 141, 246, 270, 382 ЦПК України, апеляційний суд

ПОСТАНОВИВ:

Поновити представнику ОСОБА_1 адвокату Гросу Владиславу Євгеновичу строк на подання заяви про стягнення понесених судових витрат та подання доказів на підтвердження понесених витрат на професійну правничу допомогу.

Заяву представника ОСОБА_1 адвоката Гросу Владислава Євгеновича про ухвалення додаткового рішення про стягнення витрат на професійну правничу допомогу - задовольнити частково.

Ухвалити у справі додаткову постанову, якою стягнути з ОСОБА_2 на користь ОСОБА_1 - 2000 грн витрат на професійну правничу допомогу в суді апеляційної інстанції.

Додаткова постанова апеляційного суду набирає законної сили з дня її ухвалення, але може бути оскаржена у касаційному порядку шляхом подачі касаційної скарги безпосередньо до суду касаційної інстанції протягом тридцяти днів з дня складення додаткової постанови.

Головуючий О.Ю. Карташов

Судді В.А. Коновалова

В.В. Кострицький