КИЇВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД

Справа № 752/9401/24 Головуючий у І інстанції Слободянюк А.В.
Провадження №22-ц/824/5459/2026 Головуючий у 2 інстанції Таргоній Д.О.

ПОСТАНОВА
Іменем України

29 липня 2026 року Київський апеляційний суд в складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ: 

судді-доповідача Таргоній Д.О.,
суддів: Борисової О.В., Голуб С.А., 
за участі секретаря Кононової Н.С.

розглянувши у відкритому судовому засіданні в місті Києві цивільну справу за апеляційними скаргами представника ОСОБА_1 - адвоката Леськова Валерія Петровича на рішення Голосіївського районного суду м. Києва від 09 жовтня 2025 року та на додаткове рішення Голосіївського районного суду м. Києва від 06 листопада 2025 року у справі за позовом ОСОБА_2 до ОСОБА_1 про усунення перешкод у користуванні майном та за зустрічним позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про встановлення порядку користування спільним майном,

ВСТАНОВИВ:

У квітні 2024 року позивач ОСОБА_2 , через адвоката Власюк К.П., звернулась до суду з позовом до ОСОБА_1 про усунення перешкод у користуванні майном, в якому просила:
- усунути позивачу перешкоди у користуванні нежилими приміщенням І-го поверху (в літ. Б), загальною площею 493 кв.м, розташованими за адресою: АДРЕСА_1 , та нежилими приміщенням (в літ. Б) ІІ-го та ІІІ-го поверхів, загальною площею 285 кв.м, розташованими за адресою: АДРЕСА_1 ;
- зобов`язати ОСОБА_1 надати безперешкодний доступ до нежилих приміщень І-го поверху (в літ. Б), загальною площею 493 кв.м, розташованих за адресою: АДРЕСА_1 , та нежилими приміщенням (в літ.Б) П-го та Ш-го поверхів, загальною площею 285 кв.м, розташованими за адресою: АДРЕСА_1 ;
- зобов`язати ОСОБА_1 передати ОСОБА_2 всі наявні документи та технічні документи нежилих приміщень І-го поверху (в літ.Б), загальною площею 493 кв.м, розташованих за адресою: АДРЕСА_1 , та нежилих приміщень (в літ. Б) П-го та Ш-го поверхів, загальною площею 285 кв.м, розташованих за адресою: АДРЕСА_1 , та ключі для доступу до них.
Позовні вимоги обґрунтовувала тим, що зазначені спірні нежилі приміщення були набуті у спільну власність сторонами, як подружжям. Рішенням Шевченківського районного суду міста Києва від 28 листопада 2014 року (справа № 761/19583/14) шлюб між сторонами розірвано.
Постановою Київського апеляційного суду від 14 грудня 2020 року, залишеною без змін постановою Верховного Суду від 27 жовтня 2021 року, в порядку поділу спільного майна, крім іншого, визнано за ОСОБА_2 та ОСОБА_1 право власності по частині нежилих приміщень І-го поверху (в літ. Б), загальною площею 493 кв.м, розташованих за адресою: АДРЕСА_1 , та нежилих приміщень (в літ.Б) П-го та Ш-го поверхів, загальною площею 285 кв.м, розташованих за адресою: АДРЕСА_1 .
28 жовтня 2022 року державним реєстратором Департаменту з питань реєстрації виконавчого органу Київської міської ради (Київської міської державної адміністрації) м. Київ Набок В.М. здійснено державну реєстрацію права власності за ОСОБА_2 на частку групи нежилих приміщень П-го та Ш-го поверхів (в літ.Б), розташованих за адресою: АДРЕСА_1 .
28 жовтня 2022 року державним реєстратором Департаменту з питань реєстрації виконавчого органу Київської міської ради (Київської міської державної адміністрації) м. Київ Музиченко О.В. здійснено державну реєстрацію право власності за ОСОБА_2 на частку групи нежилих приміщень І-го поверху частину нежитлового будинку (цех КПППНІ) (в літ.Б), розташованих за адресою: АДРЕСА_1 .
Вказувала, що сторони не можуть домовитися про користування цими приміщеннями між собою мирним шляхом через те, що ОСОБА_1 не погоджується на поділ в цілому та прямо перешкоджає позивачу в користуванні майном відповідно до поділу згідно із рішенням суду по частки. З моменту припинення шлюбних відносин вказані приміщення перебувають у повному володінні відповідача ОСОБА_1 .
Позивачем відповідачу неодноразово надсилались письмові вимоги з проханням надати вільний доступ до приміщень та не перешкоджати у користуванні ними. Однак зворотного зв`язку позивач ОСОБА_2 не отримала.
Позивачці стало відомо, що нежилі приміщення, співвласницею яких вона також є, відповідач передав у користування третім особам, а саме: ТОВ «Агро Терра Ренесанс», ТОВ «Смарт Лоджистікс Сервіс», ТОВ «Гліз», ТОВ «Декант».
Вказувала, що відповідач є засновником ТОВ «Гліз» та ТОВ «Декант», а також керівником ТОВ «Смарт Лоджистікс Сервіс». Разом з тим, права розпоряджатися своєю частиною спірних приміщень позивач не давала. Відповідач користується цілою часткою майна без згоди позивачки, у зв`язку із чим просила позов задовольнити.
Не погоджуючись із позицією позивача, у жовтні 2024 року відповідач ОСОБА_1 , через адвоката Леськова В.П., подав зустрічний позов до ОСОБА_2 про встановлення порядку користування спільним майном, в якому просив виділити у користування ОСОБА_2 групи нежилих приміщень П-го та Ш-го поверхів (в літ.Б), загальною площею 285,6 кв.м, розташованих за адресою: АДРЕСА_1 (реєстраційний номер об`єкта нерухомого майна 2654385880000; виділити у користування ОСОБА_1 групу нежилих приміщень І-го поверху: частина нежитлового будинку (цех КПППНІ) (в літ.Б), загальною площею 493,1 кв.м, за адресою: АДРЕСА_1 (реєстраційний номер об`єкта нерухомого майна 2654339980000. Стягнути з ОСОБА_2 на користь ОСОБА_1 судові витрати.
Зустрічні позовні вимоги обґрунтовував тим, що сторони з 1995 року перебували у зареєстрованому шлюбі, який 01 грудня 2014 року за рішенням Шевченківського районного суду міста Києва було розірвано.
Постановою Київського апеляційного суду від 14 грудня 2020 року у справі № 761/19585/14-ц, яким у порядку поділу спільного майна, крім іншого, визнано за ОСОБА_2 та ОСОБА_1 право власності по частині нежилих приміщень І-го поверху (в літ. Б), загальною площею 493 кв.м, розташованих за адресою: АДРЕСА_1 , та нежилих приміщень (в літ.Б) П-го та Ш-го поверхів, загальною площею 285 кв.м, розташованих за адресою: АДРЕСА_1 .
Повідомляв, що сторони зареєстрували своє право спільної часткової власності по на спірне майно: нежилі приміщення І-го поверху (в літ. Б) загальною площею 493,1 кв.м, за адресою: АДРЕСА_1 (реєстраційний номер об`єкта нерухомого майна 2654339980000 та нежилі приміщення П та Ш поверхів (в літ. Б), загальною площею 285,6 кв.м, за адресою: АДРЕСА_1 (реєстраційний номер об`єкту нерухомого майна 2654385880000).
ОСОБА_1 зазначав, що з 2014 року по 2024 рік між сторонами існувала домовленість про одноособове користування ОСОБА_1 спірними приміщеннями. Доказом цього є те, що ОСОБА_2 протягом 10 років не утримувала спірні приміщення, не несла витрат на їх утримання (поточні ремонти, витрати на електроенергію, земельний податок).
Повідомляв, що згідно з висновком судового експерта від 14 червня 2024 року № 24266 за результатами проведеної судової будівельно-технічної та оціночно-будівельної експертизи відсутня технічна можливість розділити на дві окремі ізольовані групи приміщень з окремими виходами нежитлові приміщення по АДРЕСА_1 , загальною площею 285,6 кв.м (реєстраційний номер в Державному реєстрі речових прав на нерухоме майно 2654385880000) згідно часток співвласників та , без проведення будівельних робіт.
Також відсутня технічна можливість розділити на дві окремі ізольовані групи приміщень з окремими виходами нежитлові приміщення по АДРЕСА_1 загальною площею 493,1 кв.м (реєстраційний номер в Державному реєстрі речових прав на нерухоме майно 2654339980000) згідно часток співвласників та , без проведення будівельних робіт.
Протокольною ухвалою суду від 12 листопада 2024 року прийнято зустрічний позов та об`єднано в одне провадження із первісним позовом.
Рішенням Голосіївського районного суду м. Києва від 09 жовтня 2025 року первісний позов  ОСОБА_2 до ОСОБА_1 , про усунення перешкод у користуванні майном, - задоволено частково.
Зобов`язано ОСОБА_1 усунути перешкоди  ОСОБА_2 у користуванні нежилими приміщеннями шляхом зобов`язання  ОСОБА_1 надати безперешкодний доступ до нежилих приміщень І поверху (в літ.Б), загальною площею 493,1 кв.м, розташованих за адресою: АДРЕСА_1 , та нежилих приміщень ІІ та ІІІ поверхів (в літ.Б), загальною площею 285,6 кв.м, розташованих за адресою: АДРЕСА_1 .
Зобов`язано ОСОБА_1 передати ОСОБА_2 комплект ключів для доступу до нежилих приміщень І поверху (в літ.Б), загальною площею 493,1 кв.м, розташованих за адресою: АДРЕСА_1 , та нежилих приміщень ІІ та ІІІ поверхів (в літ.Б), загальною площею 285,6 кв.м, розташованих за адресою: АДРЕСА_1 .
У задоволенні іншої частини позовних вимог ОСОБА_2 - відмовлено.
У задоволенні зустрічного позову ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про встановлення порядку користування спільним майном - відмовлено.
Додатковим рішення Голосіївського районного суду м. Києва від 06 листопада 2025 року стягнуто з  ОСОБА_1  на користь  ОСОБА_2  судові витрати на професійну правничу допомогу в розмірі 40 000 (сорок тисяч) гривень 00 коп.
Не погодившись з рішенням суду першої інстанції, з апеляційною скаргою в інтересах відповідача ОСОБА_1 звернувся його представник - адвокат Леськов В.П., який, посилаючись на невідповідність висновків суду встановленим по справі обставинам, порушення норм матеріального та процесуального права, просить рішення Голосіївського районного суду м. Києва від 09 жовтня 2025 року скасувати в повному обсязі та ухвалити нове рішення , яким в задоволенні первісного позову ОСОБА_2 про усунення перешкод в користуванні відмовити повністю, зустрічний позов ОСОБА_1 задовольнити.
В доводах апеляційної скарги, зокрема, зазначає, що судом першої інстанції не було надано належної оцінки доводам відповідача про те, що позивачка ОСОБА_2 та її представник Власюк К.П. свідомо направляли свої листи на неіснуючі адреси та місця, де ОСОБА_1 не проживав та не мешкає, що зумовило неотримання відповідачем вказаної кореспонденції.
Вказує також, що позивачкою не було надано належних доказів про недопуск її та її представника до спірних приміщень, умисне чинення перешкод відповідачем позивачці у користуванні ними, доказів завчасного повідомлення відповідача про їх приїзд до приміщень суду не надано.
З посиланням на практику Верховного Суду у справах за негаторними позовами щодо усунення порушень права користування майном, вказує на недоведення позивачем самого факту порушення відповідачем його права на безперешкодне користування та розпорядження спірною частиною майна.
Звертає увагу апеляційного суду на те, що даний спір викликаний неприязними стосунками між сторонами, що склались після розлучення та намагання позивачки примусити ОСОБА_1 обміняти його частку у приміщеннях по АДРЕСА_2 на ангар в промзоні ТЕС.
Прийнятий до уваги судом першої інстанції в якості доказу чинення перешкод відповідачем відеозапис прогулянки ОСОБА_2 в невизначений день та час біля будівлі по АДРЕСА_1 , не є належним доказом, томи висновки суду про доведення зазначеного факту є безпідставними.
Вказує також на те, що під час подання позивачкою заяви на держреєстрацію права власності на частки нежитлових приміщень, державному реєстратору було подано техпаспорти нежитлових приміщень, виготовлені на замовлення позивача. На думку відповідача, зазначена обставина спростовує обставини відсутності у позивача доступу до спірних приміщень, оскільки проведення технічної інвентаризації об`єктів 
нерухомого майна можливе лише за умов його безпосереднього огляду та проведення внутрішніх обмірів.
Вказує також, що обраний позивачем спосіб захисту не забезпечить вичерпання конфлікту між сторонами щодо користування спільним нерухомим майном, який може бути вирішений лише за умов встановлення порядку користування спільними приміщеннями між співвласниками.
Вважає, що суд першої інстанції фактично ухилився від розгляду зустрічного позову, зіславшись на незгоду з варіантом відповідача ОСОБА_1 та площею/переліком приміщень, які слід виділити сторонам, не вирішивши питання щодо призначення для цього судової будівельно-технічної експертизи.
Зазначає також, що позов поданий позивачкою не з метою реального користування спірними приміщеннями, а лише задля створення перешкод відповідачу у користуванні ними, що є зловживанням правом.
Вважає також, що ухвалюючи рішення, суд послався на нерелевантні правові позиції Верховного Суду, оскільки в них вирішувалось питання про вселення до житлових приміщень, порядок користування якими раніше був визначений судами, а позивачами було надано достатньо доказів їх не допуску до житла.
Представник відповідача  ОСОБА_1 - адвокат Леськова В.П. також подав апеляційну скаргу на додаткове рішення Голосіївського районного суду м. Києва від 06 листопада 2025 року.
Вказує, що позивачем у первісній позовній заяві не було наведено попереднього (орієнтовного) розрахунку витрат на професійну правничу допомогу та взагалі не згадувалось про наявність у позивача таких витрат.
Суд першої інстанції безпідставно стягнув судові витрати на правову допомогу з мотивів залучення АБ «Сімейний адвокат Катерина Власюк» Калинич М.І., оскільки у справі відсутні докази договірних відносин між адвокатом Калинич М.І. та ОСОБА_2 , АБ «Сімейний адвокат Катерина Власюк».
Наводить також доводи неспівмірності заявлених до стягнення витрат на правову допомогу, невідповідність їх затраченому адвокатом часу та обсягу наданих послуг.
Просить скасувати додаткове рішення та відмовити в задоволенні заяви представника ОСОБА_4 - Власюк К.П. про стягнення з відповідача ОСОБА_1 судових витрат на правничу допомогу.
Представник ОСОБА_2 - адвокат Власюк К.П. подала відзив на апеляційну скаргу на рішення суду та на додаткове рішення.
Заперечує проти наведених представником відповідача доводів, посилаючись на їх безпідставність. Вказує, що суд першої інстанції у своєму рішенні надав правильну оцінку поданим позивачкою доказам, які підтверджують обставини перешкоджання відповідачем у користуванні нежитловими приміщеннями. 
Звертає також увагу апеляційного суду на те, що заперечення співвласника щодо задоволення позову про усунення перешкод у користуванні майном та відсутність можливості у власника самостійно, без звернення до співвласника, реалізувати свої права (відсутність ключів від будинку тощо) за відсутності вільного доступу до належного йому майна, є підставою вважати, що інший співвласник чинить перешкоди у користуванні належною позивачу власністю.
Аналогічного висновку дійшов Верховний Суд у постанові від 18.11.2024 р. у справі №727/8103/23, від 20.11.2023 року у справі №397/355/22.
Щодо способу захисту порушеного права, вважає, що у ситуації, яка склалась між сторонами, усунення перешкод у користуванні майном є ефективним, оскільки, як неодноразово зазначав Верховний Суд, одним із способів захисту права користування майном є припинення дії, яка це право порушує - усунення перешкод у здійсненні права користування.
Вказує також, що відмовляючи у задоволенні вимог за зустрічним позовом, суд першої інстанції діяв правомірно, оскільки позивач за зустрічним позовом не довів неможливість поділу спірних нежилих приміщень та відповідно підстави для його задоволення.
Щодо запропонованого позивачем за зустрічним позовом порядку користування майном, вважає його неприйнятним, оскільки в разі виділення приміщень 1-го поверху у користуванні ОСОБА_1 , для ОСОБА_2 заблокується доступ до нежитлових приміщень 2-го та 3-го поверхів, що зробить неможливим вільне користування нерухомим майном.
Крім того, запропонований позивачем за зустрічним позовом порядок користування нежитловими приміщеннями порушує принцип рівності часток, про що правильно вказав суд у своєму рішенні.
В частині оскарження відповідачем додаткового рішення, представник ОСОБА_2 - адвокат Власюк К.П. також заперечує обґрунтованість вимог апеляційної скарги. Зазначає, що вимоги ч. 2 ст. 134 ЦПК України передбачають право суду (а не обов`язок) відмовити у відшкодуванні відповідних судових витрат, якщо стороною не було подано попередній (орієнтовний) розрахунок таких витрат.
Вказує, що реалізація судом такого права залежить від доведення стороною порушення принципу змагальності та неможливості належним чином висловити свої міркування щодо необґрунтованості та неспівмірності заявлених до стягнення судових витрат.
У даній справі 14.10.2025 року представник ОСОБА_2 - адвокат Власюк К.П., звертаючись через підсистему ЄСІТС «Електронний суд» до Голосіївського районного суду м. Києва із заявою про відшкодування витрат на професійну правничу допомогу, надіслала таку через підсистему ЄСІТС «Електронний суд» в електронні кабінети і відповідача ОСОБА_1 , і його адвоката - Леськова В.П., забезпечивши таким чином відповідачу та його представнику можливість реалізації свого права доводити неспівмірність заявлених до відшкодування ОСОБА_2 витрат на правничу допомогу. Однак останні таким правом не скористались.
Звертає також увагу на те, що в апеляційній скарзі відсутні будь-які обґрунтування, яким чином відсутність у позовній заяві попереднього (орієнтовного) розрахунку судових витрат на правничу допомогу будь-яким чином завадило апелянту навести свої заперечення щодо їх стягнення та перешкодило подати заяву про зменшення їх розміру.
Вказує, що адвокатом Калинич М.І. належним чином підтверджено наявність у неї повноважень здійснювати представництво інтересів ОСОБА_2 в даній справі у Голосіївському районному суді м. Києва від імені Адвокатського Бюро «Сімейний адвокат Катерина Власюк», що підтверджено Додатком № 3 від 01 квітня 2025 року до Договору №2024/01/02 про надання правової (правничої) допомоги від 03 січня 2024 року.
Посилання апелянта на неспівмірність заявлених позивачем витрат на правову допомогу вважає безпідставними та такими, що не підтверджені належними доказами.
У судовому засіданні представник відповідача (позивача за зустрічним позовом) ОСОБА_1 - адвокат Леськов В.П. підтримав подані ним апеляційні скарги та просив їх задовольнити.
Представник ОСОБА_2 - адвокат Власюк К.П. заперечувала проти задоволення апеляційних скарг, просила залишити рішення суду першої інстанції та додаткове рішення без змін, як законне та обґрунтоване.
Заслухавши доповідь судді-доповідача по справі, пояснення представників сторін, дослідивши матеріали справи, з`ясувавши обставини справи та обговоривши доводи апеляційних скарг, колегія суддів дійшла висновку, що апеляційні скарги не підлягають задоволенню з наступних підстав.
Суд першої інстанції при розгляді справи встановив, що рішенням Шевченківського районного суду міста Києва від 01 грудня 2014 року (справа № 761/19585/14-ц) розірвано шлюб між ОСОБА_1 та ОСОБА_2 (т. 2 а.с. 106, 107).
Постановою Київського апеляційного суду у справі № 757/34950/14 від 14 грудня 2020 року, залишеною без змін постановою Верховного Суду від 27 жовтня 2021 року, вирішено провести поділ спільного майна ОСОБА_1 та ОСОБА_2 . Визнано за кожним із них право власності по частині на майно, яке у даній справі (№ 752/9401/24) є предметом спору, зокрема: на нежилі приміщення І-го поверху (в літ.Б), загальною площею 493,1 кв.м, розташовані за адресою: АДРЕСА_1 ; нежилі приміщення (в літ.Б), ІІ-го та ІІІ-го поверхів, загальною площею 285,6 кв.м, за адресою: АДРЕСА_1 (т.1 а.с.29-65). 
Відповідно до інформаційної довідки № 328661291 від 10 квітня 2023 року з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно, ОСОБА_2 є власником частки групи нежитлових приміщень І-го поверху: частина нежилого будинку (цех КПППНІ) (в літ. Б) загальною площею 493,1 кв.м за адресою АДРЕСА_1 , реєстраційний номер об`єкта нерухомого майна 2654339980000; власником частки групи нежитлових приміщень ІІ-го та ІІІ-го поверху (в літ. Б), загальною площею 285,6 кв.м, за адресою АДРЕСА_1 , реєстраційний номер об`єкта нерухомого майна 2654385880000 (т. 1 а.с.66-76).
Відповідно до інформаційної довідки № 387199729 від 17 липня 2024 року з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно ОСОБА_1 є власником частки групи нежитлових приміщень І-го поверху: частина нежилого будинку (цех КПППНІ) (в літ. Б) загальною площею 493,1 кв.м. за адресою АДРЕСА_1 , реєстраційний номер об`єкта нерухомого майна 2654339980000; власником частки групи нежитлових приміщень ІІ-го та ІІІ-го поверху (в літ. Б), загальною площею 285,6 кв.м, за адресою: АДРЕСА_1 , реєстраційний номер об`єкта нерухомого майна 2654385880000 (т. 2 а.с. 130-131).
Стороною позивача за зустрічним позов на підтвердження позовних вимог щодо встановлення порядку користування спільним майном, яким є нежилі приміщення, надано висновок судового експерта ОСОБА_5 № 24266 від 14 червня 2024 року за результатами проведення судової будівельно-технічної та оціночно-будівельної експертизи.
Судовий експерт за результатами проведення судової будівельно-технічної та оціночно-будівельної експертизи дійшов висновку, що згідно з наданих документальних даних, відповідно до нормативної документації в галузі будівництва, технічна можливість розподілу на дві окремі ізольовані групи приміщень із окремими виходами нежитлові приміщення по АДРЕСА_1 , загальною площею 285,6 кв.м (реєстраційний номер в Державному реєстру речових прав на нерухоме майно 2654385880000), згідно часток співвласників та , без проведення будівельних робіт, відсутня. 
Згідно наданих документальних даних, відповідно до нормативної документації в галузі будівництва, технічна можливість розподілу на дві окремі ізольовані групи приміщень із окремими виходами нежитлові приміщення по АДРЕСА_1 , загальною площею 493,1 кв.м (реєстраційний номер в Державному реєстру речових прав на нерухоме майно 2654339980000), згідно часток співвласників та , без проведення будівельних робіт, відсутня.
Зі змісту вищевказаного висновку експерта вбачається, що він складений відповідно до ст. 106 ЦПК України для подання до суду у цивільній справі за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про виділ у власність ОСОБА_2 групи нежитлових приміщень ІІ та ІІІ поверхів (в літ. Б), загальною площею 285,6 кв.м, за адресою: АДРЕСА_1 , реєстраційний номер об`єкта нерухомого майна 2654385880000; групи нежитлових приміщень І-го поверху: частина нежилого будинку (цех КПППНІ) (в літ. Б) загальною площею 493,1 кв.м. за адресою АДРЕСА_1 , реєстраційний номер об`єкта нерухомого майна 2654339980000; власником частки групи нежитлових приміщень ІІ та ІІІ поверху (в літ. Б), загальною площею 285,6 кв.м, за адресою: АДРЕСА_1 , реєстраційний номер об`єкта нерухомого майна 2654385880000; а також стягнення з ОСОБА_2 компенсації вартості частки ОСОБА_1 у праві спільної часткової власності на вказані нежитлові приміщення (т.2 а.с.132-151). 
Звертаючись до суду із первісним позовом, ОСОБА_2 посилалась на те, що ОСОБА_1 чиняться перешкоди в користуванні спільним майном. З часу ухвалення судового рішення про поділ майна подружжя, яким кожному із колишнього подружжя було виділено у власність по спірного нерухомого майна, ОСОБА_2 не може фактично користуватись ним, оскільки відповідач не надає доступ до нежитлових приміщень.
Задовольняючи частково заявлені ОСОБА_2 позовні вимоги, суд першої інстанції виходив із того, що сторони по справі є співвласниками І,ІІ та ІІІ поверхів спірного нежитлового будинку, відповідач ОСОБА_1 чиніть позивачу за первісним позовом перешкоди у користуванні цим майном, а тому суд вважав обґрунтованими вимоги ОСОБА_2 про надання їй безперешкодного доступу до нежилих приміщень за адресою: АДРЕСА_1 , зокрема І-го поверху (в літ.Б), загальною площею 493,1 кв.м, та ІІ-го та ІІІ-го поверхів (в літ.Б), загальною площею 285,6 кв.м, та зобов`язання відповідача передати ОСОБА_2 комплект ключів для доступу до вказаних нежилих приміщень.
Колегія суддів апеляційного суду з такими висновками погоджується, оскільки вони відповідають встановленим по справі обставинам та ґрунтуються на вимогах чинного законодавства.
У частині першій статті 4 ЦПК України зазначено, що кожна особа має право у порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи законних інтересів.
Відповідно до норм статей 12, 13 ЦПК України суд розглядає цивільні справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках. При цьому кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом.
Частиною першою статті 15 ЦК України визначено право кожної особи на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання.
Кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу (частина перша статті 16 ЦК України).
Статтею 41 Конституції України передбачено, що кожен має право володіти, користуватися і розпоряджатися своєю власністю, результатами своєї інтелектуальної, творчої діяльності. 
Відповідно до статті 1 Першого протоколу до Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод кожна фізична або юридична особа має право мирно володіти своїм майном. Ніхто не може бути позбавлений своєї власності інакше як в інтересах суспільства і на умовах, передбачених законом і загальними принципами міжнародного права. 
Статтею 317 ЦК України передбачено, що власникові належать права володіння, користування та розпорядження своїм майном. На зміст права власності не впливають місце проживання власника та місце знаходження майна.
Згідно зі статтею 319 ЦК власник володіє, користується і розпоряджається своїм майном на власний розсуд.
Право власності є непорушним (стаття 321 ЦК України).
Частиною першою статті 355 ЦК України визначено, що майно, що є у власності двох або більше осіб (співвласників), належить їм на праві спільної власності (спільне майно). 
Власність двох чи більше осіб із визначенням часток кожного з них у праві власності є спільною частковою власністю (частина перша статті 356 ЦК України).
Згідно з частинами першою-третьою статті 358 ЦК України право спільної часткової власності здійснюється співвласниками за їхньою згодою. Співвласники можуть домовитися про порядок володіння та користування майном, що є їхньою спільною частковою власністю. Кожен із співвласників має право на надання йому у володіння та користування тієї частини спільного майна в натурі, яка відповідає його частці у праві спільної часткової власності. У разі неможливості цього він має право вимагати від інших співвласників, які володіють і користуються спільним майном, відповідної матеріальної компенсації.
Статтею 391 ЦК України передбачено, що власник майна має право вимагати усунення перешкод у здійсненні ним права користування та розпорядження своїм майном.
Цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін (частина перша статті 12 ЦПК України).
Відповідно до положень частини третьої статті 12, частини першої статті 81 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом.
Суд першої інстанції, встановивши, що відповідач чинить перешкоди позивачу у користуванні нерухомим майном, співвласниками якого вони є, чим порушує її законні права, дійшов правильного висновку про те, що позовні вимоги ОСОБА_2 про усунення перешкод у користуванні нежитловими приміщеннями в частині зобов`язання відповідача надати безперешкодний доступ та передати ключі є обґрунтованими.
Апеляційний суд відхиляє, як безпідставні, доводи апеляційної скарги про те, що позивачкою не доведено створення відповідачем перешкод у користуванні спірним майном.
Із процесуальних документів по справі, поданих відповідачем ОСОБА_1 до суду першої інстанції, зокрема і із змісту зустрічної позовної заяви, вбачається, що останній заперечує проти задоволення позовних вимог ОСОБА_2 за первісним позовом, оскільки між сторонами відсутня згода щодо спільного користування нежитловими приміщеннями та наявний спір щодо мирного володіння і користування цим майном.
Заперечення співвласника щодо задоволення позову про усунення перешкод у користуванні майном або заперечення щодо вселення співвласника та відсутність можливості у власника самостійно без звернення до співвласників реалізувати свої права (відсутність ключів від будинку тощо) за відсутності вільного доступу до належного йому майна є підставою вважати, що інший співвласник чинить перешкоди у користуванні належною позивачу власністю.
Аналогічного висновку дійшов Верховний Суд у постанові від 20 листопада 2023 року у справі № 397/355/22 (провадження № 61-12938св23).
Колегія суддів апеляційного суду відхиляє доводи апеляційної скарги про те, що позивачем не підтверджено належними та допустимими доказами факту порушення її прав відповідачем, оскільки сам факт його заперечень проти заявлених позовних вимог та відсутність у позивачки вільного доступу до належного їй майна підтверджує обґрунтованість вимог за первісним позовом.
Щодо зустрічного позову ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про встановлення порядку користування спільним майном.
Обґрунтовуючи вимоги за зустрічним позовом, ОСОБА_1 зазначав, що існуючий між сторонами конфлікт унеможливлює добровільне встановлення порядку користування спільним майном, тому це питання має бути вирішене судом.
Відмовляючи у задоволенні позовних вимог за зустрічним позовом, суд першої інстанції встановив, що ідеальна частка кожного співвласника у спірних нежитлових приміщеннях становить 389,35 кв.м. Взявши до уваги технічні характеристики та планування нежитлових приміщень, суд вважав, що запропонований позивачем варіант користування спірним майном суттєво порушує принцип рівності часток, оскільки позивач за зустрічним позовом просить виділити йому у користування нежитлові приміщення загальною площею 493,1 кв.м, та відповідачу за зустрічним позовом - 285,6 кв.м.
Апеляційний суд такі висновки вважає обґрунтованими.
У постанові Верховного Суду України від 17 лютого 2016 року у справі №6-1500цс15 зазначено, що стаття 358 ЦК України свідчить про те, що первинне значення у врегулюванні відносин між співвласниками має домовленість. Очевидним є те, що рішення суду не може підмінити собою їх домовленість. Водночас при виникненні конфліктної ситуації, яка унеможливлює добровільне встановлення порядку користування спільним майном між співвласниками, такий порядок користування може встановити суд. При здійсненні права власності співвласниками щодо спільного майна потрібно враховувати правову природу такої власності, адже співвласникам належить так звана ідеальна частка у праві власності на спільне майно, яка є абстрактним вираженням співвідношення в обсязі прав співвласників щодо спільної власності. Отже, кожному з них належить не частка у спільному майні, а частка у праві власності на це майно. Потрібно розмежовувати порядок поділу спільної власності з метою припинення такого її режиму і порядок встановлення користування спільним майном. Суд виділяє в користування сторонам спору в натурі частки, адекватні розміру їх часток у праві власності на спільне майно. При цьому допускається можливість відійти в незначних обсягах від відповідності реальних часток ідеальним у зв`язку з неможливістю забезпечити їх точну відповідність. Таке рішення не змінює розміру часток співвласників у праві власності на спільне майно, не порушує їх прав як власників.
Аналогічні висновки викладені у постановах Верховного Суду від 03 жовтня 2018 року у справі №363/928/16, від 26 травня 2021 року у справі №750/11539/18, від 12 серпня 2021 року у справі №644/5579/19, від 08 вересня 2021 року у справі №761/44705/19, від 15 вересня 2021 року у справі №719/637/20.
Відповідно до ч. 3 ст. 358 ЦК України, кожен із співвласників має право на надання йому у володіння та користування тієї частини спільного майна в натурі, яка відповідає його частці у праві спільної часткової власності.
У даній справі відсутні дані про те, що між сторонами раніше був погоджений або склався певний порядок користування спірними нежитловими приміщеннями. Встановлено, що ОСОБА_2 з моменту визнання за нею права власності на частку у власності на спірні нежитлові приміщення взагалі не мала до них доступу та, відповідно, не мала можливості користування.
Отже, в даному випадку порядок користування спірними нежитловими приміщеннями може бути визначений лише за умови дотримання часток кожного співвласника у нерухомому майні та забезпеченням вільного користування кожним зі співвласників належним йому майном.
Разом із тим, звертаючись до суду із зустрічним позовом, ОСОБА_1 не надав суду доказів, підтверджуючих можливість встановлення такого порядку користування.
Апеляційний суд враховує, що предметом спору є користування сторонами групою нежитлових приміщень І-го поверху: частини нежилого будинку (цех КПППНІ) (в літ. «Б») загальною площею 493 кв.м. та групою нежитлових приміщень ІІ та ІІІ поверхів (в літ. «Б») загальною площею 285 кв.м. 
Долучений позивачем за зустрічним позовом до матеріалів справи Висновок судового експерта Лісниченка С.В. № 24266 від 14 червня 2024 року за результатами проведення судової будівельно-технічної та оціночно-будівельної експертизи, не є належним доказом у даній справі, оскільки перед експертом ставились питання щодо технічної можливості розділити на дві окремі ізольовані групи приміщень спірні об`єкти нерухомого майна із окремими виходами, а не питання визначення варіантів користування співвласниками спірним нерухомим майном.
Разом із тим, судовий експерт за результатами проведення судової будівельно-технічної експертизи дійшов висновку, що згідно з наданих документальних даних, відповідно до нормативної документації в галузі будівництва, технічна можливість розподілу на дві окремі ізольовані групи приміщень із окремими виходами нежитлові приміщення по АДРЕСА_1 , загальною площею 285,6 кв.м (реєстраційний номер в Державному реєстру речових прав на нерухоме майно 2654385880000), а також нежитлові приміщення по АДРЕСА_1 загальною площею 493,1 кв.м (реєстраційний номер в Державному реєстру речових прав на нерухоме майно 2654339980000), згідно часток співвласників та , без проведення будівельних робіт, відсутня. 
З огляду на вказане, зазначений висновок судового експерта свідчить лише про неможливість розділити нежилі приміщення на дві ізольовані групи приміщень згідно часток співвласників без проведення будівельних робіт.
Суд першої інстанції, оцінюючи доводи позивача за зустрічним позовом, правильно вказав на те, що запропонований ОСОБА_1 порядок користування майном суттєво порушує принцип рівності часток. Крім того, такий порядок не забезпечить вільного доступу до майна та користування майном кожним зі співвласників, зокрема, порушується право ОСОБА_2 на користування 2-3 поверхами, доступ до яких можливий лише через 1 поверх, який буде перебувати у користуванні ОСОБА_1 .
Доводи апеляційної скарги висновків суду першої інстанції у вказаній частині не спростовують та зводяться до незгоди із мотивами суду щодо відмови у задоволенні вимог зустрічного позову.
Апеляційний суд також відхиляє, як безпідставні, доводи апеляційної скарги щодо зловживання позивачем за первісним позовом процесуальними правами, з огляду на наступне.
Велика Палата Верховного Суду зазначала, що кожна особа, чиї права чи інтереси було порушено, має право звернення до суду для їх захисту. Кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи законних інтересів (ч. 1 ст. 4 ЦПК України). Відповідно до п. 1 ст. 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод кожен має право на справедливий і публічний розгляд його справи упродовж розумного строку незалежним і безстороннім судом, встановленим законом, який вирішить спір щодо його прав та обов`язків цивільного характеру або встановить обґрунтованість будь-якого висунутого проти нього кримінального обвинувачення. Водночас зазначені норми не означають, що кожний позов, поданий до суду, має бути задоволений. Якщо позивач не довів порушення його права чи безпосереднього інтересу, в позові слід відмовити (постанова від 28.09.2021 року у справа № 761/45721/16-ц, провадження № 14-122цс20).
Отже, підставою для звернення особи до суду є наявність у неї порушеного права та/або законного інтересу. Таке звернення здійснюється особою, якій це право належить, і саме з метою його захисту. Відсутність обставин, які підтверджували б наявність порушення права та/або законного інтересу особи, за захистом якого вона звернулася, є підставою для відмови в позові.
Особа, яка звертається до суду з позовом вказує у позові власне суб`єктивне уявлення про її порушене право та/або охоронюваний інтерес та спосіб його захисту.
У свою чергу, суд має перевірити доводи, на яких ґрунтуються заявлені вимоги зокрема щодо матеріально-правового інтересу у спірних відносинах.
Оцінка предмета заявленого позову, наявності підстав для захисту порушеного права та/або інтересу позивача, про яке ним зазначається в позовній заяві, здійснюється судом, на розгляд якого передано спір, крізь призму оцінки спірних правовідносин та обставин (юридичних фактів), якими позивач обґрунтовує заявлені вимоги.
Подібні правові висновки викладено у постанові Верховного Суду від 24.04.2024 року у справі № 450/2875/19, провадження № 61-5051св22.
У постанові Верховного Суду у складі колегії суддів Другої судової палати Касаційного цивільного суду від 30.06.2021 року у справі № 522/13307/16-ц (провадження № 61-1831св21) зазначено, що підставою негаторного позову слугують посилання позивача на належне йому право користування і розпорядження майном, а також факти, що підтверджують дії відповідача у створенні позивачеві перешкод щодо здійснення ним цих правомочностей. 
Відповідачем ОСОБА_1 не було надано суду доказів, підтверджуючих використання ОСОБА_2 свого права «на зло», а також наявність негативних наслідків для нього.
Доводи апеляційної скарги фактично зводяться до того, що реалізацію позивачкою свого права на користування майном слід вважати недобросовісною, оскільки нею не доведено певної правової чи фактичної мети звернення до суду з даним позовом. Однак такі доводи вочевидь суперечать положенням ст. 55 Конституції України та ст. 4 ЦПК України, які визначають право на судовий захист особи, яка, звертаючись до суду, вказує в позові власне суб`єктивне уявлення про порушене право чи охоронюваний інтерес та спосіб його захисту.
Колегія суддів також оцінює доводи апеляційної скарги на додаткове рішення Голосіївського районного суду м. Києва від 06 листопада 2025 року, як такі, що не заслуговують на увагу.
Так, з матеріалів справи вбачається, що 14.10.2025 року адвокат Власюк К.П. за допомогою підсистеми «Електронний суд» звернулась до суду першої інстанції із заявою про ухвалення додаткового рішення, в якій просила стягнути з відповідача на користь позивача судові витрати, пов`язані з наданням професійної правничої допомоги у суді першої інстанції у розмірі 63 015 грн.
Копію заяви про ухвалення додаткового рішення відповідач та його представник отримали в своїх електронних кабінетах підсистеми «Електронний суд», заперечень щодо неспівмірності або зменшення витрат на професійну правничу допомогу до суду першої інстанції не подали.
З урахуванням часткового задоволення первісного позову, суд першої інстанції дійшов висновку про стягнення з ОСОБА_1 на користь ОСОБА_2 витрат на професійну правничу допомогу, понесених у зв`язку з розглядом справи, у сумі 40 000 гривень.
Колегія суддів апеляційного суду не вбачає підстав для вказування зазначеного рішення суду, з огляду на наступне.
Відповідно до п. 3 ч. 1 ст. 270 ЦПК України суд, що ухвалив рішення, може за заявою учасників справи чи з власної ініціативи ухвалити додаткове рішення, якщо судом не вирішено питання про судові витрати.
Пунктом 1 ч. 3 ст. 133 ЦПК України передбачено, що до витрат, пов`язаних з розглядом справи, належать витрати на професійну правничу допомогу.
Згідно з ч. 2 ст. 137 ЦПК України за результатами розгляду справи витрати на правничу допомогу адвоката підлягають розподілу між сторонами разом із іншими судовими витратами.
Для цілей розподілу судових витрат розмір витрат на правничу допомогу адвоката, зокрема гонорару адвоката за представництво в суді та іншу правничу допомогу, пов`язану зі справою, визначається згідно з умовами договору про надання правничої допомоги та на підставі відповідних доказів щодо обсягу наданих послуг і виконаних робіт та їх вартості, що сплачена або підлягає сплаті відповідною стороною або третьою особою.
За правилом ч. 2 ст. 141 ЦПК України інші судові витрати, пов`язані з розглядом справи, покладаються: у разі часткового задоволення позову - на обидві сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог.
У додатковій постанові Великої Палати Верховного Суду від 19 лютого 2020 року у справі № 755/9215/15-ц зазначено, що ЦПК України передбачено такі критерії визначення та розподілу судових витрат: 1) їх дійсність; 2) необхідність; 3) розумність їх розміру, з урахуванням складності справи та фінансового стану учасників справи. Водночас саме зацікавлена сторона має вчинити певні дії, спрямовані на відшкодування з іншої сторони витрат на професійну правничу допомогу, а інша сторона має право на відповідні заперечення проти таких вимог, що виключає ініціативу суду з приводу відшкодування витрат на професійну правничу допомогу одній із сторін без відповідних дій з боку такої сторони (пункти 39, 44).
У додатковій постанові Великої Палати Верховного Суду від 22 травня 2024 року у справі № 206/4841/20 зроблено висновок про необхідність урахування принципу пропорційності задоволених вимог при покладенні на сторони судових витрат. У цій справі Велика Палата Верховного Суду, зважаючи на те, що з п`яти пред`явлених позовних вимог задоволено лише одну, дійшла висновку про часткове відшкодування витрат на професійну правничу допомогу у розмірі 1/5 від заявлених витрат. Також, вирішуючи питання про витрати відповідача, Велика Палата Верховного Суду виходила з того, що з двох вимог до відповідного відповідача необґрунтованою визнана лише одна, а тому витрати на правничу допомогу відповідачеві належить компенсувати лише у відповідній частині (пункти 39, 46).
Згідно із частинами першою статті 134 ЦПК України разом з першою заявою по суті спору кожна сторона подає до суду попередній (орієнтовний) розрахунок суми судових витрат, які вона понесла і які очікує понести в зв`язку із розглядом справи.
Звертаючись у квітні 2024 року до суду із позовом в інтересах ОСОБА_2 , адвокат Власюк К.П. у позовній заяві не подала суду попереднього (орієнтовного) розрахунок суми судових витрат, які позивачка понесла і які очікує понести в зв`язку із розглядом справи .
Разом із тим, доводи апеляційної скарги про те, що не зазначення ОСОБА_2 в позовній заяві такого виду судових витрат, як витрати на професійну правничу допомогу та їх попереднього (орієнтовного) розрахунку, перешкодили ОСОБА_1 надати свої заперечення на них у відзиві на первісний позов, не заслуговують на увагу.
Так, згідно із ч. 2 ст. 134 ЦПК України у разі неподання стороною попереднього розрахунку суми судових витрат суд може відмовити їй у відшкодуванні відповідних судових витрат, за винятком суми сплаченого нею судового збору. 
Тобто ч.2 статті 134 ЦПК України передбачено право суду (а не обов`язок) відмовити стороні у відшкодуванні витрат на правничу допомогу в разі неподання цією стороною попереднього розрахунку суми судових витрат. 
Таким чином, застосування відповідних положень статті 134 ЦПК України належить до дискреційних повноважень суду та вирішується ним у кожному конкретному випадку з урахуванням встановлених обставин справи, а також інших чинників. 
Аналіз ч.2 статті 134 ЦПК України свідчить про те, що у разі неподання стороною попереднього розрахунку у суду є право, а не обов`язок відмовити у відшкодуванні відповідних судових витрат. Тобто неподання стороною попереднього розрахунку судових витрат не є безумовною підставою для відмови у відшкодуванні відповідних судових витрат. З огляду на викладене, відмова у відшкодуванні витрат на правову допомогу є правом суду, а не обов`язком, реалізація якого є наслідком доведення стороною обставин того, що неподання іншою стороною попереднього (орієнтовного) розрахунку сум судових витрат , які ця особа понесла і які очікує понести у зв`язку із розглядом справи, порушило принцип змагальності та завадило стороні спору належним чином висловити свої міркування щодо їх обґрунтованості та співмірності заявлених до стягнення витрат. 
Подібні висновки зроблені у постанові Великої Палати Верховного Суду від 16 листопада 2022 року (справа №922/1964/21), у постановах Верховного Суду від 08 березня 2023 року (справа №755/7694/20), від 22 листопада 2023 року (справа №757/31792/20), від 13 грудня 2023 року (справа №134/1710/22).
Матеріалами справи підтверджено, що копія заяви представника позивача за первісним позовом від 14.10.2025 року про відшкодування витрат на професійну правничу допомогу дана заява була доставлена і відповідачу ОСОБА_1 , і його представнику, адвокату Леськову В.П., 14.10.2025 року о 16:14 (Картка руху в підсистемі ЄСІТС «Електронний Суд» заяви від 14.10.2025 року про відшкодування витрат на професійну правничу допомогу - Додаток №1). 
Проте, правом доводити неспівмірність заявлених до відшкодування ОСОБА_2 витрат на правничу допомогу відповідач та його представник не скористалися , тобто реалізували відповідне процесуальне право на власний розсуд. 
Апеляційний суд звертає увагу, що додаткове рішення було ухвалене судом першої інстанції 06 листопада 2025 року, тобто у відповідача та його представника з дня подачі заяви ОСОБА_2 від 14.10.2025 року про відшкодування витрат на професійну правничу допомогу та надсилання її іншим учасникам справи було достатньо часу (близько трьох тижнів) для реалізації свого права подати заперечення щодо даної заяви. 
Таким чином, сторона апелянта, яка була належним чином повідомлена про розгляд судом питання про відшкодування витрат на професійну правничу допомогу за заявою ОСОБА_2 , не звернулася до суду першої інстанції із запереченнями, клопотанням про зменшення витрат на оплату правничої допомоги адвоката, доводів щодо неспівмірності витрат не заявляла. 
Апеляційна скарга також не містить обґрунтування, яким чином відсутність у позовній заяві попереднього (орієнтовного) розрахунку судових витрат на правничу допомогу будь-яким чином завадило апелянту навести свої заперечення щодо їх стягнення та перешкодило подати заяву про зменшення їх розміру.
Апеляційний суд також відхиляє, як необґрунтовані, доводи апеляційної скарги щодо безпідставного стягнення судових витрат на правову допомогу з мотивів залучення АБ «Сімейний адвокат Катерина Власюк» Калинич М.І., враховуючи таке.
Відповідно до ст. 59 Конституції України кожен має право на професійну правничу допомогу. У випадках, передбачених законом, ця допомога надається безоплатно. Кожен є вільним у виборі захисника своїх прав. 
Нормами ч.ч. 1 та 2 ст.15 ЦПК України гарантовано, що учасники справи мають право користуватися правничою допомогою. 
Представництво у суді як вид правничої допомоги здійснюється виключно адвокатом (професійна правнича допомога), крім випадків, встановлених законом.
Рішенням Конституційного Суду України від «16» листопада 2000 року № 13 рп/2000 встановлено, що важливу роль у забезпеченні реалізації, захисту та охорони прав і свобод людини і громадянина в Україні як демократичній, правовій державі відведено праву особи на правову допомогу, закріпленому у статті 59 Конституції України. 
Відповідно до ч. 5 ст. 14 ЗУ «Про адвокатуру та адвокатську діяльність» стороною договору про надання правничої допомоги є адвокатське бюро. 
Відповідно до ч. 1 ст. 26 ЗУ «Про адвокатуру та адвокатську діяльність» адвокатська діяльність здійснюється на підставі договору про надання правничої допомоги. 
Документами, що посвідчують повноваження адвоката на надання правничої допомоги, можуть бути: 1) договір про надання правничої допомоги; 2) довіреність; 3) ордер; 4) доручення органу (установи), уповноваженого законом на надання безоплатної правничої допомоги (ч. 4 ст. 62 ЦПК України). 
Відповідно до ч. 2 ст. 26 ЗУ «Про адвокатуру та адвокатську діяльність» ордер письмовий документ, що у випадках, встановлених цим Законом та іншими законами України, посвідчує повноваження адвоката на надання правничої допомоги. Ордер видається адвокатом, адвокатським бюро або адвокатським об`єднанням та повинен містити підпис адвоката. 
Відповідно до ч. 3 ст. 26 ЗУ «Про адвокатуру та адвокатську діяльність» повноваження адвоката як захисника або представника в господарському, цивільному, адміністративному судочинстві, кримінальному провадженні, розгляді справ про адміністративні правопорушення, а також як уповноваженого за дорученням у конституційному судочинстві підтверджуються в порядку, встановленому законом. 
Відповідно до ч. 1 ст. 60 ЦПК України представником у суді може бути адвокат або законний представник. 
На підтвердження повноважень адвоката Калинич М.І. здійснювати представництво інтересів ОСОБА_2 у даній справі у Голосіївському районному суді міста Києва адвокатом Калинич М.І., як передбачено вищенаведеними положеннями законодавства, було надано Ордер, виданий Адвокатським Бюро «Сімейний адвокат Катерина Власюк» на підставі укладеного з ОСОБА_2 . Договору № 2024/01/02 про надання правової (правничої) допомоги від 03.01.2023 року, засвідчений підписом керівника АБ «Сімейний адвокат Катерина Власюк» Власюк К.П. та адвокатом Калинич М.І. 
Отже, адвокат Калинич М.І. належним чином підтвердила свої повноваження здійснювати представництво інтересів ОСОБА_2 у даній справі у Голосіївському районному суді міста Києва.
Щодо доводів скарги про неспівмірність витрат на правничу допомогу, апеляційний суд зазначає наступне.
Частково задовольняючи заяву ОСОБА_2 про стягнення судових витрат на правничу допомогу у розмірі 40 000 грн, суд першої інстанції керувався критерієм розумності, співмірності, ціни позову, витраченого часу, складності справи, а також врахував, що обов`язок доведення неспівмірності витрат покладався саме на ОСОБА_1 .
За вказаних обставин, з урахуванням часткового задоволення первісного позову, місцевий суд дійшов обґрунтованого висновку про стягнення з ОСОБА_1 на користь ОСОБА_2 судових витрат на професійну правничу допомогу, понесені у зв`язку з розглядом справи, у сумі 40 000 гривень.
Відповідно до п. 1 ч. 1 ст. 374 ЦПК України суд апеляційної інстанції за результатами розгляду апеляційної скарги має право залишити судове рішення без змін, а скаргу без задоволення.
Відповідно до ст. 375 ЦПК України суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а судове рішення без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.
З огляду на вказане, доводи апеляційних скарг правильності висновків суду першої інстанції не спростовують, не дають підстав для скасування або зміни рішення суду та додаткового рішення, не свідчать про порушення судом норм процесуального права, яке призвело або могло призвести до неправильного вирішення справи.
Керуючись ст. ст. 367, 374, 375, 381-384 ЦПК України, суд,-

ПОСТАНОВИВ:

Апеляційні скарги представника ОСОБА_1 - адвоката Леськова Валерія Петровича залишити без задоволення.
Рішення Голосіївського районного суду м. Києва від 09 жовтня 2025 року та додаткове рішення Голосіївського районного суду м. Києва від 06 листопада 2025 року залишити без змін.
Постанова суду набирає законної сили з дня її ухвалення та може бути оскаржена в касаційному порядку до Верховного Суду протягом тридцяти днів.
Якщо в судовому засіданні було оголошено лише вступну та резолютивну частини судового рішення, або у разі розгляду справи (вирішення питання) без повідомлення (виклику) учасників справи, зазначений строк обчислюється з дня складання повного судового рішення.
Повне судове рішення складене 13 серпня 2026 року.

Суддя-доповідач Д.О. Таргоній

Судді : О.В. Борисова

С.А. Голуб