ПІВНІЧНО-ЗАХІДНИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ ГОСПОДАРСЬКИЙ СУД
33601 , м. Рівне, вул. Яворницького, 59

ПОСТАНОВА
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ
16 липня 2026 року  Справа № 903/173/26 

Північно-західний апеляційний господарський суд у складі колегії суддів: 
Головуючий суддя Мельник О.В.
суддя Олексюк Г.Є.
суддя Гудак А.В.

розглянувши в порядку письмового провадження без виклику сторін апеляційну скаргу Приватно-орендного сільськогосподарського підприємства ім. Івана Франка на рішення Господарського суду Волинської області від 14.05.2026 (суддя Якушева І.О., повне рішення складено 14.05.2026)
за позовом Товариства з обмеженою відповідальністю "Візавто"
до Приватно-орендного сільськогосподарського підприємства ім. Івана Франка
про стягнення 587 505,41 грн

ВСТАНОВИВ:

Рішенням Господарського суду Волинської області від 14.05.2026 позов задоволено частково. Стягнуто з Приватно-орендного сільськогосподарського підприємства ім. Івана Франка на користь Товариства з обмеженою відповідальністю "Візавто" 371080,00 грн заборгованості за товар, 51514,69 грн процентів річних, 164215,95 грн збитків, завданих інфляцією та 8802,16 грн витрат, пов`язаних з оплатою судового збору. У задоволенні позову про стягнення 694,80 грн збитків, завданих інфляцією, відмовлено.
Суд першої інстанції, враховуючи докази, надані позивачем на підтвердження факту передачі товару, докази на підтвердження оплати товару, встановив, що заборгованість відповідача перед позивачем на момент розгляду справи за переданий товар становить 371080 грн. При цьому, зазначив, що доказів, які б спростовували вказану заборгованість, або доказів на підтвердження її оплати, відповідач у процесі розгляду справи суду не надав.
Відтак, у зв`язку із неоплатою вартості отриманого товару у повному обсязі, суд дійшов висновку, що вимога позивача про стягнення з відповідача 371080,00 грн заборгованості підлягає до задоволення. 
Разом з тим, враховуючи ст.611, 612, 625 ЦК України, а також здійснивши перевірку розрахунку процентів річних, господарським судом встановлено, що він виконаний неправильно в частині нарахування за період з 18.06.2026 по 19.06.2023 та за період з 19.11.2025 по 28.02.2025. Водночас, з урахуванням приписів ч.2 ст.237 ГПК України та підстав позову, до стягнення з відповідача у зв`язку з порушенням строку оплати товару підлягає 51514,69 грн процентів річних.
Крім того, суд першої інстанції здійснив власний перерахунок заявлених позивачем збитків, завданих інфляцією, у межах заявленого періоду, дат платежу та дат, коли така оплата була здійснена відповідачем фактично, та визначив правильну суму інфляційних втрат у розмірі 164215,95 грн, які належать до стягнення з відповідача.
Не погоджуючись з ухваленим рішенням, відповідач звернувся з апеляційною скаргою до Північно-західного апеляційного господарського суду, в якій просить оскаржуване рішення скасувати в частині стягнення з Приватно-орендного сільськогосподарського підприємства ім. Івана Франка 8802,16 грн витрат, пов`язаних з оплатою судового збору та ухвалити в цій частині нове рішення про покладення витрат на оплату судового збору у розмірі 8802,16 грн на Товариства з обмеженою відповідальністю "Візавто".
В обґрунтування апеляційної скарги скаржник посилається на те, що позовна заява позивача не містить відомостей про наявність або відсутність електронного кабінету пошти відповідача. 
Також зауважує, що місцезнаходження відповідача зазначене неправильно, адже згідно відомостей Єдиного державного реєстру юридичних осіб, фізичних осіб-підприємців та громадських формувань, місцезнаходження відповідача: "Україна, 45726, Волинська обл., Горохівський р-н, село Губин Перший".
Апелянт вважає, що такі обставини є зловживанням процесуальними правами та підставою для покладання на позивача судових витрат відповідно до ч.9 ст.129 ГПК України незалежно від результатів вирішення спору, що не було враховано судом першої інстанції. 
Позивач своїм правом подачі відзиву на апеляційну скаргу відповідно до ст.263 ГПК України не скористався.
Згідно з ч.3 ст.263 ГПК України відсутність відзиву на апеляційну скаргу не перешкоджає перегляду рішення суду першої інстанції.
Враховуючи приписи абз.1 ч.10 ст.270 ГПК України, колегія суддів дійшла висновку про розгляд апеляційної скарги Приватно-орендного сільськогосподарського підприємства ім.Івана Франка на рішення Господарського суду Волинської області від 14.05.2026 у справі №903/173/26 без повідомлення учасників справи за наявними у справі матеріалами в порядку письмового провадження.
Відповідно до ч.1, 4 ст.269 ГПК України суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними у ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції у межах доводів та вимог апеляційної скарги. Суд апеляційної інстанції не обмежений доводами та вимогами апеляційної скарги, якщо під час розгляду справи буде встановлено порушення норм процесуального права, які є обов`язковою підставою для скасування рішення, або неправильне застосування норм матеріального права.
Розглянувши апеляційну скаргу в межах вимог та доводів наведених в ній, вивчивши матеріали справи, наявні в ній докази, перевіривши юридичну оцінку обставин справи та повноту їх встановлення місцевим господарським судом, дослідивши правильність застосування судом першої інстанції при ухваленні оскаржуваного рішення норм матеріального та процесуального права, колегія суддів Північно-західного апеляційного господарського суду дійшла наступного висновку.
Як вбачається з матеріалів справи та вірно встановлено судом першої інстанції, 10.09.2024 між Товариством з обмеженою відповідальністю "Візавто" (постачальник) та Приватним-орендним сільськогосподарським підприємством ім. Івана Франка (покупець) було укладено договір купівлі-продажу №148, згідно з п.1.1. якого постачальник зобов`язався передати у власність покупця сільськогосподарську техніку (надалі - товар), а покупець зобов`язався прийняти та оплатити: комбайн зернозбиральний марки CLAAS LEXION, модель 760ТТ, серійний №С5600303, рік випуску 2011, в комплекті з жаткою CLAAS, тип V900, ширина 9,0 м, візок для транспортування жатки CLAAS, тип 519, серійний №51900685, рік випуску 2011.
Пунктом 3.1. договору сторони погодили, що передача товару постачальником та приймання покупцем засвідчується актом приймання-передачі.
Відповідно до п.3.5. договору, підписанням акту приймання-передачі засвідчується перевірка товару за кількістю, якістю, комплектністю, на відповідність умовам цього договору, і за технічними характеристиками, встановленими для даного товару в момент передачі товару постачальником покупцю.
За положеннями п. 2.1.,2.2. договору, покупець зобов`язався сплатити за товар 6301080,00 грн, оплату провести частинами до 31.12.2024 року.
Згідно з актом приймання-передачі до договору №148 від 10.09.2024, постачальник передав, а покупець прийняв комбайн зернозбиральний марки CLAAS LEXION, модель 760ТТ, серійний №С5600303, рік випуску 2011, в комплекті з жаткою CLAAS, тип V900, ширина 9,0 м, візок для транспортування жатки CLAAS, тип 519, серійний №51900685, рік випуску 2011 року.
Зі змісту зазначеного акта також вбачається, що покупець підтвердив відповідність товару умовам договору №148 від 10.09.2024, його придатність для використання за цільовим призначенням, а також засвідчив відсутність будь-яких претензій щодо кількості, якості та комплектності товару.
При цьому, покупець зобов`язання з оплати товару виконав частково, оплативши лише 5930000,00 грн.
Таким чином, у зв`язку з невиконанням покупцем зобов`язань за договором щодо оплати за товар у повному обсязі та виникненням заборгованості, позивач звернувся до суду з даним позовом.
Аналізуючи встановлені обставини справи та надаючи їм оцінку в процесі апеляційного перегляду, колегія суддів враховує, що ПОСП ім.Івана Франка оскаржує рішення Господарського суду Волинської області від 14.05.2026 у справі №903/173/26 лише в частині стягнення з відповідача 8802,16 грн судового збору.
Відтак, з урахуванням положень ст. 269 ГПК України щодо меж перегляду справи в суді апеляційної інстанції, приймаючи до уваги доводи та вимоги апеляційної скарги відповідача, рішення суду першої інстанції в частині стягнення заборгованості за товар, процентів річних, збитків, завданих інфляцією, апеляційним судом не переглядається.
Оцінюючи доводи апеляційної скарги Приватно-орендного сільськогосподарського підприємства ім. Івана Франка щодо розподілу судових витрат, колегія суддів вважає за необхідне зазначити наступне.
Статтею 123 ГПК України встановлено, що судові витрати складаються з судового збору та витрат, пов`язаних з розглядом справи. Розмір судового збору, порядок його сплати, повернення і звільнення від сплати встановлюються законом.
Розмір судового збору, що підлягає сплаті при поданні апеляційної скарги до господарського суду визначено Законом України "Про судовий збір".
Частиною 1 статті 4 Закону України "Про судовий збір" передбачено, що судовий збір справляється у відповідному розмірі від прожиткового мінімуму для працездатних осіб, встановленого законом на 1 січня календарного року, в якому відповідна заява або скарга подається до суду, - у відсотковому співвідношенні до ціни позову або у фіксованому розмірі.
За приписами п.п.1 п.2 ч.2 ст.4 Закону України "Про судовий збір", судовий збір за подання до господарського суду позовної заяви майнового характеру становить 1,5 відсотка ціни позову, але не менше 1 розміру прожиткового мінімуму для працездатних осіб і не більше 350 розмірів прожиткового мінімуму для працездатних осіб. 
Згідно п.1 ч.1 ст.163 ГПК України, ціна позову визначається у позовах про стягнення грошових коштів - сумою, яка стягується.
Колегією суддів встановлено, що при зверненні до суду першої інстанції позивачем, на виконання п.3 ч.3 ст. 162 ГПК України, було зазначено ціну позову у розмірі 587505,41 грн та сплачено судовий збір в сумі 8813,00 грн (при необхідних 8812,58 грн), що підтверджується платіжною інструкцією №5913 від 20.02.2026 (а.с.5).
За результатами розгляду справи, Господарський суд Волинської області дійшов висновку про часткове задоволення заявлених ТОВ "Візавто" до ПОСП ім.Івана Франка позовних вимог, та, на підставі ст.129 ГПК України стягнув з останнього судовий збір у розмірі 8802,16 грн, пропорційно розміру задоволених позовних вимог. 
Положення ч.1 ст.129 ГПК України передбачають, що судовий збір покладається у спорах, що виникають при укладанні, зміні та розірванні договорів, - на сторону, яка безпідставно ухиляється від прийняття пропозицій іншої сторони, або на обидві сторони, якщо судом відхилено частину пропозицій кожної із сторін. У спорах, що виникають при виконанні договорів та з інших підстав, - на сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог.
За приписами п.3 ч.4 ст.129 ГПК України, у разі часткового задоволення позову - на обидві сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог.
З огляду на викладене, беручи до уваги те, що суд першої інстанції частково задоволив позовні вимоги, колегія суддів дійшла висновку, що витрати, пов`язані з оплатою судового збору на підставі ст.129 ГПК України покладаються на сторони пропорційно до розміру задоволених позовних вимог.
Таким чином, перевіривши правильність розподілу судових витрат між сторонами за розгляд справи судом першої інстанції, суд апеляційної інстанції погоджується з висновком суду першої інстанції про стягнення з відповідача на користь позивача 8 802,16 грн витрат зі сплати судового збору.
Щодо доводів апеляційної скарги про зловживання позивачем процесуальними правами, апеляційний суд враховує, що на відміну від загального правила пропорційного розподілу судових витрат у випадку часткового задоволення позовних вимог, що закріплене у ч.1, 4 ст.129 ГПК, в ч.5-7, 9 ст.129 ГПК визначено критерії, керуючись якими суд (за клопотанням сторони або з власної ініціативи) може відступити від вказаного загального правила при вирішенні питання про розподіл витрат на правничу допомогу та не розподіляти такі витрати повністю або частково на сторону, не на користь якої ухвалено рішення, а натомість покласти їх на сторону, на користь якої ухвалено рішення.
У такому випадку суд, керуючись ч.5-7, 9 ст.129 зазначеного Кодексу, відмовляє стороні, на користь якої ухвалено рішення, у відшкодуванні понесених нею на правову допомогу повністю або частково, та відповідно не покладає такі витрати повністю або частково на сторону, не на користь якої ухвалено рішення. При цьому, в судовому рішенні суд повинен конкретно вказати, які саме витрати на правову допомогу не підлягають відшкодуванню повністю або частково, навести мотивацію такого рішення та правові підстави для його ухвалення. Зокрема, вирішуючи питання розподілу судових витрат, господарський суд має враховувати, що розмір відшкодування судових витрат, не пов`язаних зі сплатою судового збору, не повинен бути непропорційним до предмета спору. У зв`язку з наведеним суд з урахуванням конкретних обставин, зокрема ціни позову, може обмежити такий розмір з огляду на розумну необхідність судових витрат для конкретної справи.
Частиною 9 ст.129 ГПК визначено два випадки, за яких суд з власної ініціативи може відступити від загального правила розподілу судових витрат (від правила їх пропорційного розподілу): 1) зловживання стороною чи її представником процесуальними правами; 2) виникнення спору внаслідок неправильних дій сторони.
Верховний Суд у постанові від 21.03.2023 року у справі № 911/813/21 вказав, що ч.9 ст.129 ГПК наділяє суд дискреційними повноваженнями щодо покладання на сторону, внаслідок неправильних дій якої виник спір, судових витрат повністю або частково незалежно від результатів вирішення спору, однак за умови, що відповідний висновок суду має бути належним чином обґрунтованим. Наведена норма виступає процесуальною санкцією, яка застосовується господарським судом незалежно від того, чи заявлялося відповідне клопотання заінтересованою стороною. 
Колегія суддів враховує, що оскаржуваним рішенням встановлено факт неналежного виконання ПОСП ім. Івана Франка зобов`язань за договором купівлі-продажу №148 від 10.09.2024, у зв`язку з чим позовні вимоги про стягнення заборгованості за поставлений товар та трьох процентів річних задоволено у повному обсязі, а вимоги про стягнення інфляційних втрат - частково, з огляду на здійснену судом перевірку правильності їх розрахунку. При цьому, відповідач у вказаних частинах рішення суду першої інстанції не оскаржує. 
Таким чином, саме внаслідок неправильних дій відповідача (нездійснення оплати товару в повному обсязі у строки, визначені договором купівлі-продажу) позивач був змушений звернутися до господарського суду за захистом своїх порушених прав та інтересів.
Разом з тим, надаючи оцінку доводам апелянта про зловживання позивачем процесуальними правами, оскільки останнім в позовній заяву не зазначено про наявність електронного кабінету, апеляційний суд враховує, що за змістом ст.43 ГПК України, зловживанням процесуальними правами є дії, що суперечать завданню господарського судочинства.
Натомість, відсутність у тексті позовної заяви окремого зазначення про наявність електронного кабінету є формальним недоліком, який не перешкоджає відкриттю провадження у справі. Покладення на позивача обов`язку зі сплати судового збору виключно з підстав такої формальної неточності, за умови задоволення позову по суті, свідчило б про надмірний формалізм та не відповідало б завданню господарського судочинства щодо справедливого, неупередженого і своєчасного вирішення спору.
Доводи апеляційної скарги про те, що позовна заява не містить адреси електронної пошти відповідача, що свідчить про зловживання позивачем процесуальними правами, колегія суддів також вважає безпідставними, оскільки з матеріалів справи вбачається, що у позовній заяві зазначено найменування відповідача – Приватно-орендного сільськогосподарського підприємства ім. Івана Франка, його місцезнаходження та ідентифікаційний код, що відповідає вимогам п.2 ч.3 ст.162 ГПК України. Відомості про адресу електронної пошти зазначаються лише у разі, якщо вони відомі позивачу. Отже, відсутність у позовній заяві адреси електронної пошти відповідача сама по собі не свідчить про зловживання процесуальними правами, не є порушенням вимог процесуального закону та не може бути підставою для висновку про те, що спір виник з вини позивача.
Щодо доводів відповідача про неправильне зазначення його адреси позивачем у позовній заяві, апеляційний суд зазначає, що вказана позивачем адреса відповідає офіційній адресі юридичної особи, відомості про яку містяться в Єдиному державному реєстрі юридичних осіб, фізичних осіб-підприємців та громадських формувань (а.с.19). Отже, наведені доводи апелянта є необґрунтованими та спростовуються матеріалами справи.
У силу приписів ч.1 ст.276 ГПК України, суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а судове рішення без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.
Отже, зазначені в апеляційній скарзі доводи не знайшли свого підтвердження під час перегляду оскаржуваного рішення судом апеляційної інстанції, апелянт не подав жодних належних та допустимих доказів на підтвердження власних доводів, які могли б бути прийняті та досліджені судом апеляційної інстанції в розумінні ст.73, 76-79, 86 ГПК України.
Судова колегія вважає, що суд першої інстанції на підставі сукупності досліджених доказів повно з`ясував обставини справи і дав їм правильну юридичну оцінку. Порушень чи неправильного застосування норм процесуального права при розгляді спору судом першої інстанції, судовою колегією не встановлено, тому мотиви, з яких подана апеляційна скарга не можуть бути підставою для скасування ухваленого у справі рішення, а наведені в ній доводи ґрунтуються на помилковому тлумаченні скаржником норм процесуального права та зводяться до переоцінки встановлених судом першої інстанції обставин справи.
Враховуючи викладене, суд апеляційної інстанції дійшов висновку про залишення рішення Господарського суду Волинської області від 14.05.2026 без змін, з огляду на що апеляційна скарга Приватно-орендного сільськогосподарського підприємства ім. Івана Франка задоволенню не підлягає.
Керуючись ст.269, 270, 273, 275, 276, 281-284 Господарського процесуального кодексу України, Північно-західний апеляційний господарський суд

УХВАЛИВ:

Рішення Господарського суду Волинської області від 14.05.2026 у справі №903/173/26 залишити без змін, апеляційну скаргу Приватно-орендного сільськогосподарського підприємства ім. Івана Франка – без задоволення.
Постанова набирає законної сили з дня її ухвалення і може бути оскаржена безпосередньо до Верховного Суду у порядку та строк, передбачений ст.286-291 Господарського процесуального кодексу України.

Головуючий суддя Мельник О.В. 

Суддя   Олексюк Г.Є. 

Суддя   Гудак А.В.