ПОСТАНОВА
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

15 вересня 2026 року
м. Київ

справа № 211/1577/24

провадження № 61-13705св25

Верховний Суд у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду: Лідовця Р. А. (суддя-доповідач), Гулейкова І. Ю., Луспеника Д. Д.,

учасники справи:
позивач -  ОСОБА_1 ,
відповідач - російська федерація,

розглянув у попередньому судовому засіданні у порядку письмового провадження касаційну скаргу ОСОБА_1 , яка подана його представником - адвокатом Висоцьким Олександром Олександровичем, на рішення Довгинцівського районного суду м. Кривого Рогу Дніпропетровської області від 30 січня 2025 року у складі судді Ткаченко С. В. та постанову Дніпровського апеляційного суду від 23 вересня 2025 року у складі колегії суддів: Остапенко В. О., Бондар Я. М., Зубакової В. П.,

ВСТАНОВИВ: 

1. Описова частина 

Короткий зміст позовних вимог

У березні 2024 року ОСОБА_1 звернувся до суду з позовом до російської федерації про визнання геноциду, відшкодування майнової та моральної шкоди, завданої внаслідок збройної агресії російської федерації.

Позовна заява мотивована тим, що 20 лютого 2014 року розпочалася військова збройна агресія російської федераціїпроти України, що призвело до окупації російської федераціїчастини території України, а саме: Автономної Республіки Крим (далі - АР Крим) і міста Севастополя та включення цієї території до складу російської федерації на правах суб`єктів федерації - Республіки Крим та міста федерального значення Севастополь, про що було проголошено російською федерацією 18 березня 2014 року нібито внаслідок проведення 16 березня 2014 року так званого референдуму про статус Криму.

З цього моменту фактично розпочалася перша фаза військової збройної агресії російської федерації проти України. У квітні 2014 року розпочалася друга фаза збройної агресії російської федерації проти України, коли контрольовані, керовані і фінансовані спецслужби російської федерації проголосили створення «Донецької народної республіки» (07 квітня 2014 року) та «Луганської народної республіки» (27 квітня 2014 року).

27 серпня 2014 року російська федераціярозпочала масоване вторгнення регулярних підрозділів збройних сил російської федерації на територію Донецької та Луганської областей.

21 лютого 2022 року президент російської федераціїпідписав укази про визнання «Донецької народної республіки» та «Луганської народної республіки» самостійними республіками, а також підписав із ними договори про дружбу, співпрацю та допомогу.

24 лютого 2022 року розпочалася збройна агресія російської федерації проти України - повномасштабне вторгнення агресора на суверенну територію України, обстрілявши крилатими ракетами майже всі міста України. На цей час Україна залишається об`єктом збройної військової агресії з боку російської федерації, яка заподіяла як майнову, так і нематеріальну шкоду не тільки Україні, а й її громадянам, порушуючи їхні права, у тому числі, право на життя, право мирно володіти та розпоряджатися своїм майном і майновими правами, як на території АР Крим, Донецької та Луганської областей, а також в шельфі Чорного моря в економічній зоні України. Отже, російська федераціянесе відповідальність за порушення прав і свобод Українського народу та за незаконну експропріацію майна громадян України, які проживають на її території.

Вказував, що з інформації, розміщеної на ресурсах газети «The Washington Post» і компанії «Нафтогаз України» в мережі Інтернет він з`ясував, що за час незаконної окупації Криму та Донецької області російська федерація присвоїла 41 родовище вугілля, 27 родовищ природного газу, 14 родовищ пропану, 9 родовищ нафти, 6 родовищ залізної руди, 2 родовища титанової руди, 2 родовища цирконієвої руди, а також по одному - урану, золота та великий кар`єр з видобутку вапняку, який раніше використовувався для виробництва сталі в Україні. За підрахунками експертів компанії «Нафтогаз України», Україна втратила 63 % покладів вугілля, 11 % родовищ нафти, 20 % родовищ природного газу, 42 % родовищ металів і 33 % родовищ рідкісноземельних корисних копалин, у тому числі, літію, які є об`єктами права власності Українського народу.

Російська федерація взяла під контроль чимало українських родовищ корисних копалин, вартість яких оцінюється у 12,4 трильйона доларів США, і це лише половина доларової вартості 2 209 родовищ, повідомила газета «The Washington Post» (WP) із посиланням на аналіз, проведений на замовлення канадською аналітичною компанією SecDev.

Позивач зазначав, що громадяни України, понесли збитків у розмірі 36 трильйона 700 мільярдів доларів США, тобто по 1 990 149,79 доларів США на кожного громадянина, якщо брати за розрахунок чисельність громадян України у загальній кількості 18 440 823 людини, ураховуючи динаміку виробництва споживання хліба населенням України за 2020 рік, без урахування населення на тимчасово окупованих територіях, які за час окупації у добровільному порядку набули громадянства російської федерації.

Посилався на відомості Державна служба статистики України, відповідно до яких за 01 півріччя 2020 року виробництво хліба та хлібобулочних виробів становило 373 тисячі тонн хліба, що за весь 2020 рік становитиме 746 000 тонн, середньостатистична кількість споживання хліба (кг) на одну людину на рік становить 88,38 кг/рік (2020) без урахування населення на тимчасово окупованих територіях. 

Вважав, що незаконна експропріація російською федерацією зазначених природних ресурсів України під час незаконної окупації території АРК, Луганської та Донецької областей порушила низку прав і свобод, визначених у Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод (далі - Конвенції) та Протоколах до неї призвело до нанесення йому майнової та моральної шкоди.

Ураховуючи наведене,  ОСОБА_1 просив суд: 
- визнати повномасштабну збройну агресію російської федерації проти України, захоплення військовим шляхом значної частини території суверенної держави України та експропріацію відповідачем природних родовищ корисних копалин, які знаходяться на тимчасово окупованих територіях Луганської і Донецької областей і АР Крим - геноцидом Українського народу;
- стягнути з російської федерації на свою користь майнову шкоду у розмірі 1 990 149,79 доларів США;
- стягнути з російської федерації на свою користь моральну (немайнову) шкоду у розмірі 5 200 000 грн, завданої порушенням його майнових і конституційних прав внаслідок повномасштабних незаконних військових дій відповідача проти Українського народу.

Ухвалою Довгинцівського районного суду м. Кривого Рогу Дніпропетровської області від 02 квітня 2024 року відмовлено у відкритті провадження у справі ОСОБА_1 до російської федерації в частині вимог про визнання геноциду Українського народу.
Прийнято позову заяву ОСОБА_1 до російської федерації про відшкодування майнової та моральної шкоди до розгляду, відкрито провадження у вказаній справі за правилами загального позовного провадження та призначено підготовче засідання.

Постановою Дніпровського апеляційного суду від 03 липня 2024 року апеляційну скаргу ОСОБА_1 задоволено.
Ухвалу Довгинцівського районного суду м. Кривого Рогу Дніпропетровської області від 02 квітня 2024 року в частині відмови у відкритті провадження у справі за позовом ОСОБА_1 до російської федерації в частині вимог про визнання геноциду Українського народу, скасовано, справу направлено для продовження розгляду до суду першої інстанції.

Короткий зміст судових рішень судів першої та апеляційної інстанцій

Рішенням Довгинцівського районного суду міста Кривого Рогу Дніпропетровської області від 30 січня 2025 року, залишеним без змін постановою Дніпровського апеляційного суду від 23 вересня 2025 року, позов ОСОБА_1 задоволено частково.
Стягнуто з держави російська федерація на користь ОСОБА_1 моральну шкоду, завдану збройною агресією проти України у розмірі 100 000 грн.
У задоволенні решти позовних вимог відмовлено.
Вирішено питання щодо розподілу судових витрат.

Відмовляючи у задоволенні вимог ОСОБА_1 в частині визнання незаконної збройної агресії російської федерації геноцидом всього Українського народу, суд першої інстанції, з яким погодився апеляційний суд, урахували, що Довгинцівський районний суд м. Кривого Рогу Дніпропетровської області не є компетентним судом для вирішення цього питання. Юридичне визнання подій в Україні геноцидом можливе компетентним судом, яким є Міжнародний Суд Організації Об`єднаних Націй (далі - ООН), після проведення відповідного розслідування.

Відмовляючи у задоволенні вимог ОСОБА_1 в частині відшкодування майнової шкоди, суди попередніх інстанції вважали доводи позивача в цій частині абстрактними, такими, що не містять обґрунтування негативного впливу окупації російської федерації природних ресурсів України, саме на його конкретні реальні індивідуально виражені права, свободи чи інтереси. Районний суд зазначив, що посилання на порушення інтересу українського народу, частиною якого він є, і для якого цей інтерес має значення, свідчить про відсутність предмету захисту в суді, оскільки позивачем не визначено права, свободи чи інтересу, які мають бути захищені (поновлені) у судовому порядку, що фактично вказує на безпредметність заявленого позову. Крім того, позивачем не надано суду жодного належного та допустимого доказу на підтвердження розміру збитків, завданих окупацією.

Частково задовольняючи позовні вимоги в частині відшкодування моральної шкоди, суди врахували встановлені у цій справі обставини, зокрема, триваючий характер порушень прав та законних інтересів ОСОБА_1 , характер вимушених змін у його житті, глибину душевних страждань через збройну агресію російської федерації проти України, які вимагають від нього додаткових зусиль для організації свого життя, відсутність доказів пошкодження чи знищення його майна внаслідок обстрілів чи залишення ним місця постійного проживання через бойові дії. Визначаючи розмір моральної шкоди у грошовому еквіваленті, суд першої інстанції, з яким погодився апеляційний суд, урахував характер допущеного правопорушення, глибину душевних страждань ОСОБА_1 , позбавлення його можливості реалізації своїх прав, а також, виходячи із вимог розумності та справедливості, визначив відшкодування моральної шкоди у розмірі 100 000 грн.

Апеляційний суд, залишаючи рішення суду першої інстанції без змін, виходив із того, що районним судом правильно встановлено обставини справи та ухвалено рішення з дотриманням норм матеріального та процесуального права.

Короткий зміст вимог касаційної скарги

У касаційній скарзі представник ОСОБА_1 - адвокат Висоцький О. О., посилаючись на неправильне застосування судами норм матеріального права, порушення норм процесуального права, просить рішення Довгинцівського районного суду м. Кривого Рогу Дніпропетровської області від 30 січня 2025 року, постанову Дніпровського апеляційного суду від 23 вересня 2025 рокускасувати та направити справу на новий розгляд до суду першої інстанції.

Надходження касаційної скарги до суду касаційної інстанції

У вересні 2025 року касаційна скарга  ОСОБА_1 , яка подана його представником - адвокатом Висоцьким О. О., надійшла до Касаційного цивільного суду у складі Верховного Суду.

Ухвалою Верховного Суду у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду від 14 листопада 2025 року відкрито касаційне провадження у вказаній справі, витребувано матеріали цивільної справи із суду першої інстанції та роз`яснено учасникам справи право подати відзив на касаційну скаргу, який за формою і змістом має відповідати вимогам статті 395 Цивільного процесуального кодексу України (далі - ЦПК України).

У грудні 2025 року справа надійшла до Верховного Суду.

Аргументи учасників справи

Доводи особи, яка подала касаційну скаргу

Касаційна скарга  ОСОБА_1 , яка подана його представником - адвокатом Висоцьким О. О., мотивована тим, що відмовляючи у задоволенні вимог про визнання повномасштабної збройної агресії російської федерації проти України, захоплення військовим шляхом значної частини території суверенної держави - України та експропріації державою-агресором природних родовищ корисних копалин, які знаходяться на тимчасово окупованих територіях Луганської, Донецької областях і АР Крим, геноцидом Українського народу, суди попередніх інстанцій не взяли до уваги, що постановою від 14 квітня 2022 року № 2188-ІХ Верховна Рада України вже визнала збройну агресію російської федерації проти України геноцидом Українського народу.

Вказує, що обставини, які визнані Верховною Радою України в її актах, не підлягають доказуванню, оскільки стали загальновідомими. Проте, встановлення Верховною Радою України на законодавчому рівні певних обставин, зокрема, визнання збройної агресії проти України геноцидом Українського народу, не позбавляє цей народ права на звернення до суду із подібною вимогою, оскільки судовий захист гарантується Конституцією України.

На думку заявника, вимогу про визнання повномасштабної збройної агресії російської федерації проти України, захоплення військовим шляхом значної частини території суверенної держави - України та експропріації природних родовищ корисних копалин, які знаходяться на тимчасово окупованих територіях Луганської та Донецької областях і АР Крим, геноцидом Українського народу не можна вважати безпідставною, оскільки ця обставина відома широкому колу осіб, у тому числі, і суду, а тому є загальновідомою на підставі частини третьої статті 82 ЦПК України та не потребує додаткового доказування.

Конвенція про запобігання злочину геноциду та покарання за нього, яка вступила в силу 12 січня 1951 року та була Ратифікована Президією Верховної Ради УРСР 15 листопада 1954 року, не встановлює для національних судів незалежної України будь-яких застережень щодо неможливості розгляду позовних вимог фізичних чи юридичних осіб, які вважають, що дії, які здійснюються з наміром знищити повністю або частково, будь-яку національну, етнічну, расову чи релігійну групу, як таку, можна вважати геноцидом такої етнічної групи. При цьому в інших судових справах Центрально-Міський районний суд м. Кривого Рогу Дніпропетровської області неодноразово встановлював подібні факти.

Посилається на необхідність захисту його прав, передбачених, зокрема, статтею 1 Першого протоколу до Конвенції, та відшкодування шкоди, завданої на території України.

Підставою касаційного оскарження зазначених судових рішень представник ОСОБА_1 - адвокат Висоцький О. О., вказує неправильне застосування судами норм матеріального права та порушення норм процесуального права, а саме, застосування апеляційним судом норм права без урахування висновків щодо застосування норм права у подібних правовідносинах, викладених у постановах Великої Палати Верховного Суду від 23 лютого 2021 року у справі № 263/4637/18 (провадження № 14-126цс20), від 05 червня 2018 року у справі № 338/180/17 (провадження № 14-144цс18), від 11 вересня 2018 року у справі № 905/1926/16 (провадження № 12-187гс18), від 30 січня 2019 року у справі № 569/17272/15-ц (провадження № 14-338цс18), від 04 червня 2019 року у справі № 916/3156/17 (провадження № 12-304гс18), від 13 жовтня 2020 року у справі № 369/10789/14-ц (провадження № 14-703цс19), від 26 січня 2021 року у справі № 522/1528/15-ц (провадження № 14-67цс20), від 16 лютого 2021 року у справі № 910/2861/18 (провадження № 12-140гс19), від 15 червня 2021 року у справі № 922/2416/17 (провадження № 12-44гс20), від 22 червня 2021 року у справі № 334/3161/17 (провадження № 14-188цс20), від 22 червня 2021 року у справі № 200/606/18 (провадження № 14-125цс20), від 29 червня 2021 року у справі № 916/964/19 (провадження № 12-6гс21), від 31 серпня 2021 року у справі № 903/1030/19 (провадження № 12-4гс21), від 26 жовтня 2021 року у справі № 766/20797/18 (провадження № 14-137цс20), від 23 листопада 2021 року у справі № 359/3373/16-ц (провадження № 14-2цс21), від 14 грудня 2021 року у справі № 643/21744/19 (провадження № 14-175цс21), від 25 січня 2022 року у справі № 143/591/20 (провадження № 14-72цс21), постановах Верховного Суду від 08 червня 2022 року у справі № 490/9551/19 (провадження № 61-19853св21), від 18 травня 2022 року у справі № 760/17232/20 (провадження № 61-15925св21), від 14 квітня 2022 року у справі № 308/9708/19 (провадження № 61-18782св21), що передбачено пунктом 1 частини другої статті 389 ЦПК України.

Відзив на касаційну скаргу не подано.

Фактичні обставини справи, встановлені судами

ОСОБА_1 є громадянином України та зареєстрований за адресою: АДРЕСА_1 .

З 2014 року російська федерація здійснює збройну агресію проти України, тобто вчиняє дії, визначені статтею 3 Резолюції 3314 (ХХІХ) Генеральної Асамблеї Організації Об`єднаних Націй від 14 грудня 1974 року, як акт збройної агресії.

Відповідно до заяви Верховної Ради України «Про відсіч збройній агресії російської федерації та подолання її наслідків», текст якої схвалено постановою Верховної Ради України від 21 квітня 2015 року №337-VІІІ, збройна агресія російської федерації проти України розпочалася 20 лютого 2014 року з тимчасової окупації Кримського півострову, зокрема, АР Крим і міста Севастополя (перша фаза збройної агресії).

Друга фаза збройної агресії російської федерації проти України розпочалася у квітні 2014 року, коли контрольовані, керовані і фінансовані спецслужбами російської федерації озброєні бандитські формування проголосили створення «Донецької народної республіки» (07 квітня 2014 року) та «Луганської народної республіки» (27 квітня 2014 року).

Третя фаза збройної агресії російської федерації розпочалася 27 серпня 2014 року масовим вторгненням на територію Донецької та Луганської областей регулярних підрозділів збройних сил російської федерації.

24 лютого 2022 року розпочалася та триває ще одна фаза збройної агресії російської федерації проти України - повномасштабне вторгнення збройних сил російської федерації на суверенну територію України.

Указом Президента України від 24 лютого 2022 року № 64/2022, затвердженим Законом України від 24 лютого 2022 року № 2102-ІХ, на всій території України введено воєнний стан із 05 год 30 хв 24 лютого 2022 року, дія якого триває до теперішнього часу.

ОСОБА_1 зареєстрований та постійно проживає у м. Кривому Розі Дніпропетровської області, яке не входить до переліку територій, на яких ведуться (велися) бойові дії або тимчасово окупованих.

Постановою Кабінету Міністрів України від 23 серпня 2022 року № 945 «Про затвердження переліку об`єктів нафтогазовидобування у межах континентального шельфу України, які є окупованими російською федерацією» затверджено перелік об`єктів нафтогазовидобування в межах континентального шельфу України, які є окупованими російською федерацією.

2. Мотивувальна частина 

Позиція Верховного Суду

Підстави касаційного оскарження судових рішень визначені у частині другій статті 389 ЦПК України.

Відповідно до пункту 1 частини другої статті 389 ЦПК України підставами касаційного оскарження судових рішень, зазначених у пункті 1 частини першої цієї статті, є неправильне застосування судом норм матеріального права чи порушення норм процесуального права виключно у таких випадках, зокрема, якщо суд апеляційної інстанції в оскаржуваному судовому рішенні застосував норму права без урахування висновку щодо застосування норми права у подібних правовідносинах, викладеного у постанові Верховного Суду, крім випадку наявності постанови Верховного Суду про відступлення від такого висновку.

Касаційна скарга  ОСОБА_1 , яка подана його представником - адвокатом Висоцьким О. О., задоволенню не підлягає.

Мотиви, з яких виходить Верховний Суд, та застосовані норми права

Відповідно до вимог частин першої та другої статті 400 ЦПК України під час розгляду справи в касаційному порядку суд перевіряє в межах касаційної скарги правильність застосування судом першої або апеляційної інстанції норм матеріального чи процесуального права і не може встановлювати або (та) вважати доведеними обставини, що не були встановлені в рішенні чи відкинуті ним, вирішувати питання про достовірність або недостовірність того чи іншого доказу, про перевагу одних доказів над іншими.
Суд касаційної інстанції перевіряє законність судових рішень лише в межах позовних вимог, заявлених у суді першої інстанції.

Згідно із частиною першою статті 402 ЦПК України у суді касаційної інстанції скарга розглядається за правилами розгляду справи судом першої інстанції в порядку спрощеного позовного провадження без повідомлення учасників справи з урахуванням статті 400 цього Кодексу.

У частинах першій, другій та п`ятій статті 263 ЦПК України встановлено, що судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим. 
Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права.
Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.

Оскаржувані судові рішення ухвалено з додержанням норм матеріального та процесуального права, а доводи касаційної скарги висновків судів попередніх інстанцій не спростовують.

Частиною першою статті 2 ЦПК України визначено, що завданням цивільного судочинства є справедливий, неупереджений та своєчасний розгляд і вирішення цивільних справ з метою ефективного захисту порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб, інтересів держави.

Згідно зі статтею 5 ЦПК України, здійснюючи правосуддя, суд захищає права, свободи та інтереси фізичних осіб, права та інтереси юридичних осіб, державні та суспільні інтереси у спосіб, визначений законом або договором. У випадку, якщо закон або договір не визначають ефективного способу захисту порушеного, невизнаного або оспореного права, свободи чи інтересу особи, яка звернулася до суду, суд відповідно до викладеної в позові вимоги такої особи може визначити у своєму рішенні такий спосіб захисту, який не суперечить закону.

Статтею 10 ЦПК України визначено, що суд при розгляді справи керується принципом верховенства права. Суд розглядає справи відповідно до Конституції України, законів України, міжнародних договорів, згода на обов`язковість яких надана Верховною Радою України. Суд застосовує при розгляді справ Конвенцію про захист прав людини і основоположних свобод 1950 року і протоколи до неї, згоду на обов`язковість яких надано Верховною Радою України, та практику Європейського суду з прав людини (далі - ЄСПЛ) як джерело права.

У статті 129 Конституції України закріплені основні засади судочинства, які є конституційними гарантіями права на судовий захист.

Відповідно до пункту 1 статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод кожен має право на справедливий і публічний розгляд його справи упродовж розумного строку незалежним і безстороннім судом, встановленим законом, який вирішить спір щодо його прав та обов`язків цивільного характеру.

Щодо відшкодування моральної шкоди

02 березня 2022 року збройну агресію російської федерації проти України у резолюції ES-11/1 «Агресія проти України» визнала Генеральна Асамблея ООН. Вона вимагає від російської федерації негайного припинення застосування сили проти України, утримання від погроз чи застосування сили проти будь-якої держави ООН, повного та безумовного виведення збройних сил з території України у межах її міжнародно-визнаних кордонів, а також забезпечення повного захисту цивільних осіб, включаючи гуманітарний персонал, журналістів та осіб, які перебувають у вразливому становищі, у тому числі, жінок і дітей.

15 березня 2022 року Парламентська Асамблея ухвалила Висновок 300 (2022) щодо наслідків російської агресії проти України, в якому зазначила, що продовжуючи агресивну війну, яку російська федерація веде проти України з 20 лютого 2014 року, станом на 24 лютого 2022 року російська федерація ескалувала свою військову діяльність проти України до безпрецедентного рівня, спричинивши тисячі жертв серед цивільного населення, переміщення мільйонів людей та спустошення країни.

14 квітня 2022 року Верховна Рада України визнала дії, вчинені збройними силами російської федерації та її політичним і військовим керівництвом під час останньої фази збройної агресії проти України, яка розпочалася 24 лютого 2022 року, геноцидом Українського народу (пункт 1 Заяви Верховної Ради України «Про вчинення російською федерацією геноциду в Україні», схваленої постановою Верховної Ради України № 2188-IX).

27 квітня 2022 року Парламентська Асамблея Ради Європи ухвалила резолюцію «Наслідки продовження агресії російської федерації проти України: роль і відповідь Ради Європи» № 2433. Визнала, що російська агресія проти України є безпрецедентним актом як сама по собі, так і за її далекосяжними наслідками, бо провокує найважчу гуманітарну кризу в Європі з найбільшою кількістю жертв, наймасштабнішим внутрішнім і зовнішнім переміщенням населення з часів Другої світової війни.

Вчинення актів збройної агресії іноземною державою не є реалізацією її суверенних прав, а свідчить про порушення зобов`язання поважати суверенітет та територіальну цілісність іншої держави - України, що закріплено у Статуті ООН.

Звернення позивача до українського суду визнано розумно доступним засобом захисту права, позбавлення якого означало б позбавлення такого права взагалі, тобто заперечувало б саму сутність такого права (див.: постанови Верховного Суду від 18 травня 2022 року у справі № 428/11673/19 (провадження № 61-8291св21), від 18 травня 2022 року у справі № 760/17232/20-ц (провадження № 61-15925св21), від 12 жовтня 2022 року у справі № 463/14365/21 (провадження № 61-4498св22), від 12 жовтня 2022 року у справі № 463/14366/21 (провадження № 61-3713св22)).

Відповідно до частини першої статті 49 Закону України «Про міжнародне приватне право» права та обов`язки за зобов`язаннями, що виникають внаслідок завдання шкоди, визначаються правом держави, у якій мала місце дія або інша обставина, що стала підставою для вимоги про відшкодування шкоди.

Згідно зі статтею 48 Закону України «Про міжнародне приватне право» до зобов`язань, що виникають з дії однієї сторони, з урахуванням положень статей 49-51 цього Закону, застосовується право держави, у якій мала місце така дія.

У частині другій статті 2 ЦК України визначено, що учасниками цивільних відносин є, зокрема, іноземні держави та інші суб`єкти публічного права.

Завдання моральної шкоди є підставою виникнення цивільних прав та обов`язків (пункт 3 частини другої статті 11 ЦК України).

Відшкодування моральної (немайнової) шкоди є способом захисту цивільних прав та інтересів (пункт 9 частини другої статті 16 ЦК України).

Відповідно до частин першої та другої статті 23 ЦК України особа має право на відшкодування моральної шкоди, завданої внаслідок порушення її прав. Моральна шкода полягає: 1) у фізичному болю та стражданнях, яких фізична особа зазнала у зв`язку з каліцтвом або іншим ушкодженням здоров`я; 2) у душевних стражданнях, яких фізична особа зазнала у зв`язку з протиправною поведінкою щодо неї самої, членів її сім`ї чи близьких родичів; 3) у душевних стражданнях, яких фізична особа зазнала у зв`язку із знищенням чи пошкодженням її майна; 4) у приниженні честі та гідності фізичної особи, а також ділової репутації фізичної або юридичної особи.

Тлумачення статті 23 ЦК України свідчить про те, що ця норма матеріального права поширюється на будь-які цивільно-правові відносини, у яких тій чи іншій особі було завдано моральної шкоди. Це, зокрема, підтверджується тим, що законодавець вживає формулювання «особа має право на відшкодування моральної шкоди, завданої внаслідок порушення її прав». Тобто можливість стягнення компенсації моральної шкоди ставиться у залежність не від того, що це передбачено нормою закону або положеннями договору, а від порушення цивільного права особи (див.: постанова Верховного Суду у складі Об`єднаної палати Касаційного цивільного суду від 22 квітня 2024 року у справі № 279/1834/22).

Згідно із частиною третьою статті 23 ЦК України якщо інше не встановлено законом, моральна шкода відшкодовується грошовими коштами, іншим майном або в інший спосіб. Розмір грошового відшкодування моральної шкоди визначається судом залежно від характеру правопорушення, глибини фізичних та душевних страждань, погіршення здібностей потерпілого або позбавлення його можливості їх реалізації, ступеня вини особи, яка завдала моральної шкоди, якщо вина є підставою для відшкодування, а також з урахуванням інших обставин, які мають істотне значення. При визначенні розміру відшкодування враховуються вимоги розумності і справедливості.

Відповідно до частини першої статті 1167 ЦК України моральна шкода, завдана фізичній або юридичній особі неправомірними рішеннями, діями чи бездіяльністю, відшкодовується особою, яка її завдала, за наявності її вини.

Позивач повинен довести наявність моральної шкоди та причинний зв`язок між протиправною поведінкою та її результатом, а відповідач доводить відсутність протиправності та вини. Завдання моральної шкоди - явище завжди негативне. Проте з цього не слідує, що будь-яка завдана моральна шкода породжує зобов`язання з її відшкодування. Покладення обов`язку відшкодувати завдану моральну шкоду може мати місце лише за умови, коли шкода була викликана протиправною поведінкою (див.: постанова Верховного Суду у складі Об`єднаної палати Касаційного цивільного суду від 05 грудня 2022 року у справі № 214/7462/20, постанова Верховного Суду від 25 травня 2022 року у справі № 487/6970/20).

Відповідно до частини першої та третьої статті 12 ЦПК України цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін. 

Згідно зі статтею 81 ЦПК України кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Докази подаються сторонами та іншими учасниками справи. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях.

Статтею 76 ЦПК України визначено, що доказами, є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи.

Згідно зі статтею 89 ЦПК України суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Жодні докази не мають для суду заздалегідь встановленої сили. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності. Суд надає оцінку як зібраним у справі доказам в цілому, так і кожному доказу (групі однотипних доказів), який міститься у справі, мотивує відхилення або врахування кожного доказу (групи доказів).

Суд першої інстанції, з висновками якого погодився апеляційний суд, взявши до уваги загальновідомі факти, дійшов обґрунтованого висновку, що внаслідок збройної агресії російської федерації проти України, розв`язання і ведення агресивної війни, обстрілів цивільної інфраструктури, нехтування фундаментальними цінностями і людськими правами позивач зазнав моральних переживань, душевних страждань і має право на компенсацію завданої моральної шкоди. Питання розміру цієї компенсації не є доводами касаційної скарги заявника, отже учасниками справи не оспорюється.

Щодо відшкодування майнової шкоди

Порушення права пов`язане з позбавленням його суб`єкта можливості здійснити (реалізувати) своє приватне (цивільне) право повністю або частково. Для застосування того чи іншого способу захисту необхідно встановити, які ж приватні (цивільні) права (інтереси) позивача порушені, невизнані або оспорені відповідачем і за захистом яких приватних (цивільних) прав (інтересів) позивач звернувся до суду.

Відсутність порушеного, невизнаного або оспореного відповідачем приватного (цивільного) права (інтересу) позивача є самостійною підставою для відмови в позові.

Способами захисту цивільних прав та інтересів можуть бути, зокрема, відшкодування збитків та інші способи відшкодування майнової шкоди (пункт 8 частини другої статті 16 ЦК України).

Майнова шкода, завдана неправомірними рішеннями, діями чи бездіяльністю особистим немайновим правам фізичної або юридичної особи, а також шкода, завдана майну фізичної або юридичної особи, відшкодовується у повному обсязі особою, яка її завдала (частина перша статті 1166 ЦК України).

Згідно зі статтею 1192 ЦК України, якщо інше не встановлено законом, з урахуванням обставин справи суд за вибором потерпілого може зобов`язати особу, яка завдала шкоди майну, відшкодувати її в натурі (передати річ того ж роду і такої ж якості, полагодити пошкоджену річ тощо) або відшкодувати завдані збитки у повному обсязі. Розмір збитків, що підлягають відшкодуванню потерпілому, визначається відповідно до реальної вартості втраченого майна на момент розгляду справи або виконання робіт, необхідних для відновлення пошкодженої речі.

Зобов`язання про відшкодування шкоди - це правовідношення, на підставі якого одна сторона (потерпілий) має право вимагати відшкодування завданої шкоди, а інша сторона (боржник) зобов`язана відшкодувати завдану шкоду в повному розмірі (див.: постанова Верховного Суду у складі Об`єднаної палати Касаційного цивільного суду від 05 грудня 2022 року у справі № 214/7462/20 (провадження № 61-21130сво21)).

Підставою виникнення зобов`язання з відшкодування шкоди є завдання майнової шкоди іншій особі.

Майнова шкода, як свідчить зміст статті 1166 ЦК України, завдається порушенням належних саме особі особистих немайнових прав та/або майнових прав.

За змістом частини третьої статті 12, частини першої статті 81 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень.

У деліктних правовідносинах саме на позивача покладається обов`язок довести наявність шкоди та її розмір (див.: постанова Верховного Суду від 26 січня 2022 року у справі № 953/6561/20 (провадження № 61-922св21)).

У справі, яка переглядається Верховним Судом, судами попередніх інстанцій встановлено, що позивач не надав належних і допустимих доказів на підтвердження заподіяння безпосередньо йому майнової шкоди внаслідок російської військової агресії та тимчасової окупації суверенної території України, зокрема, привласнення природних ресурсів.

У статті 13 Конституції України зазначено, що земля, її надра, атмосферне повітря, водні та інші природні ресурси, які знаходяться в межах території України, природні ресурси її континентального шельфу, виключної (морської) економічної зони є об`єктами права власності Українського народу. Від імені Українського народу права власника здійснюють органи державної влади та органи місцевого самоврядування у межах, визначених цією Конституцією.

Визначення шкоди та збитків, завданих Україні внаслідок збройної агресії російської федерації, здійснюється у порядку, передбаченому постановою Кабінету Міністрів України від 20 березня 2022 року № 326 «Про затвердження Порядку визначення шкоди та збитків, завданих Україні внаслідок збройної агресії російської федерації».

Відсутність порушеного належного саме позивачу майнового права виключає відшкодування майнової шкоди на його користь.

Подібні правові висновки висловлені у постановах Верховного Суду від 28 серпня 2024 року у справі № 686/32571/23, від 18 грудня 2024 року у справі № 686/29638/23.

У пункті 1619 рішення «Україна та Нідерланди проти росії» від 09 липня 2025 року ЄСПЛ встановив неодноразові порушення статей 2, 3, 4 § 2, 5, 8, 9, 10, 11 та 14, а також статей 1 та 2 Першого Протоколу. Суд також наголосив на руйнуванні верховенства права на територіях, що знаходяться під фактичним контролем російської федерації, та атмосфері страху та залякування як на територіях, що знаходяться під їхнім контролем, так і на територіях, що постраждали від їхніх військових атак.

У пункті 1650 рішення «Україна та Нідерланди проти росії» від 09 липня 2025 року ЄСПЛ, установивши порушення державою-відповідачем прав людини та основоположних свобод, гарантованих Конвенцією (нехтування фундаментальних цінностей: миру, людського життя, людської гідності та індивідуальних прав, гарантованих Конвенцією (пункт 177)), зазначив, що з огляду на безпрецедентний характер цієї справи та ураховуючи характер багатьох виявлених порушень, Суд вважає, що питання застосування статті 41 Конвенції ще не готове до вирішення. Більше того, Суд вважає, що будь-яке майбутнє рішення повинно належним чином враховувати створення Реєстру збитків та поточні обговорення щодо майбутнього механізму компенсації.

Реєстр збитків, завданих агресією російською федерацією проти України, відкрив 02 квітня 2024 року процес подання претензій щодо відшкодування збитків, втрат або шкоди, завданої внаслідок російської агресії проти України.

Метою запровадження і функціонування цього Реєстру є забезпечення фіксації у документальній формі доказів та інформації про претензії щодо шкоди, збитків або тілесних ушкоджень, завданих усім зацікавленим фізичним та юридичним особам, а також державі Україна (включаючи її регіональні та місцеві органи влади, державні або контрольовані суб`єкти господарювання), що мали місце 24 лютого 2022 року або пізніше на території України у межах її міжнародно визнаних кордонів, що поширюються на її територіальні води, протиправними діями держави-агресора в Україні або проти України.

Ураховуючи викладене, суд першої інстанції, з висновками якого погодився апеляційний суд, дійшов правильного висновку про відмову у задоволенні вимог ОСОБА_1 про відшкодування майнової шкоди, оскільки позивач не довів під час розгляду справи підстав відшкодування шкоди та її розмір.

Щодо визнання збройної агресії російської федерації геноцидом Українського народу

Постановою Верховної Ради України від 14 квітня 2022 року було схвалено Заяву Верховної Ради України щодо вчинення геноциду в Україні, згідно з якою від імені Українського народу Верховна Рада України як єдиний орган законодавчої влади України, керуючись положеннями Конвенції про запобігання злочину геноциду та покарання за нього, нормами звичаєвого міжнародного права та беручи до уваги положення Римського статуту Міжнародного кримінального суду, визнала дії, вчинені збройними силами російської федерації та її політичним і військовим керівництвом під час останньої фази збройної агресії російської федерації проти України, яка розпочалася 24 лютого 2022 року, геноцидом Українського народу.

Резолюцією Генеральної Асамблеї ООН від 11 грудня 1946 року геноцид визнаний міжнародним злочином.

Україна та російська федерація свого часу ратифікували Конвенцію про запобігання злочину геноциду та покарання за нього, яка уповноважує Міжнародний суд ООН серед іншого розглядати ці питання.

Геноцид, незалежно від того, вчинений він у мирний час чи під час війни, є злочином за міжнародним правом, якому вони зобов`язуються запобігати і за який карати, у разі його вчинення (стаття І Конвенції про запобігання злочину геноциду та покарання за нього).

У статті ІІ Конвенції про запобігання злочину геноциду та покарання за нього передбачено, що під геноцидом розуміється будь-яке з наступних діянь, вчинене з наміром знищити, повністю або частково, національну, етнічну, расову або релігійну групу як таку:
- вбивство членів такої групи;
- заподіяння серйозних тілесних ушкоджень або психічного розладу членам такої групи;
- умисне створення для такої групи умов життя, розрахованих призвести до її повного або часткового фізичного знищення;
- впровадження заходів, спрямованих на запобігання дітонародженню в такій групі;
- примусове переміщення дітей такої групи до іншої групи.

30 травня 2022 року Європейський Союз ухвалив Регламент (ЄС) 2022/838, що вносить зміни до Регламенту (ЄС) 2018/1727 щодо збереження, аналізу та зберігання в Агентстві Європейського Союзу з питань співробітництва у сфері кримінального правосуддя (Євроюст) доказів, що стосуються геноциду, злочинів проти людяності, воєнних злочинів та пов`язаних з ними кримінальних правопорушень. У Регламенті зазначалося, що існують «достатні підстави вважати, що в Україні в контексті поточних воєнних дій скоювалися та скоюються злочини проти людяності та воєнні злочини».

28 лютого 2022 року Прокурор Міжнародного кримінального суду розпочав розслідування за звинуваченнями у воєнних злочинах, злочинах проти людяності та геноциді в Україні (B325).

17 березня 2023 року досудова палата Міжнародного кримінального суду видала ордери на арешт високопосадовців держави-агресора. Вона вважала, що є достатні підстави вважати, що кожен з підозрюваних несе відповідальність за воєнний злочин незаконної депортації населення (дітей) та незаконного переміщення населення (дітей) з окупованих територій України на шкоду українським дітям, згідно зі статтями 8(2)(a)(vii) та 8(2)(b)(viii) Римського статуту.

05 березня 2024 року досудова палата Міжнародного кримінального суду видала ордери на арешт ще двох осіб у контексті ситуації в Україні. Палата вважала, що існують достатні підстави вважати, що кожен підозрюваний несе відповідальність за воєнні злочини: спрямування нападів на цивільні об`єкти (стаття 8(2)(b)(ii) Римського статуту), заподіяння надмірної випадкової шкоди цивільному населенню або пошкодження цивільних об`єктів (стаття 8(2)(b)(iv) Римського статуту) та злочин проти людяності - нелюдські дії (стаття 7(1)(k) Римського статуту) - стосовно ракетних ударів, здійснених по українській енергетичній інфраструктурі щонайменше з 10 жовтня 2022 року до щонайменше 09 березня 2023 року. Характер ударів, що включав багаторазове вчинення дій проти цивільного населення, свідчить про обраний курс державної політики.

Міжнародний Суд ООН у межах розгляду справи, ініційованої Україною, вжив 16 березня 2022 року тимчасових заходів, закликавши російську федерацію негайно припинити військові дії на території України.

Національні парламенти Польщі, Канади, Естонії, Латвії, Литви та Ірландії визнали, що російською агресією вчиняється акт геноциду Українського народу.

27 квітня 2023 року Парламентська асамблея Ради Європи визнала депортацію та насильницьке переміщення українських дітей на територію держави-агресора, як такими, що мають ознаки геноциду. ПАРЄ закликала Міжнародний кримінальний суд розглянути можливість кримінального переслідування за цей злочин.

Верховний Суд Великої Британії у рішенні від 29 липня 2025 року у справі «Швідлер та компанія «Далстон» проти державних секретарів» погодився, що російське вторгнення до України є кричущим порушенням міжнародного права та Статуту ООН, що становить одну з найсерйозніших загроз європейській безпеці та міжнародному порядку з часів закінчення Другої світової війни. Воно спричинило величезні втрати життя та людські страждання. Варварські та постійні напади на цивільне населення України та цивільну інфраструктуру призвели до жахливої гуманітарної кризи (пункт167).

Законом України «Про забезпечення прав і свобод громадян та правовий режим на тимчасово окупованій території України» визначено, що одним із наслідків російської збройної агресії проти України стала тимчасова окупація частини території України, держава-агресор чинить злочин агресії проти України та здійснює тимчасову окупацію частини її території за допомогою збройних формувань, такі дії грубо порушують принципи та норми міжнародного права. Держава-окупант відповідно несе відповідальність за порушення захисту прав цивільного населення.

У постановах від 18 травня 2022 року у справі № 428/11673/19 (провадження № 61-8291св21), від 18 травня 2022 року у справі № 760/17232/20-ц (провадження № 61-15925св21), від 12 жовтня 2022 року у справі № 463/14365/21 (провадження № 61-4498св22), від 12 жовтня 2022 року у справі № 463/14366/21 (провадження № 61-3713св22) Верховний Суд вказав, що держава-агресор, вчинивши неспровокований та повномасштабний акт збройної агресії проти Української держави, численні акти геноциду Українського народу, не вправі надалі посилатися на свій абсолютний судовий імунітет.

Отже, міжнародне та внутрішнє політичне визнання російської агресії геноцидом Українського народу, встановлення у вказаних вище судових рішеннях порушення державою-агресором міжнародного права, нехтування фундаментальних цінностей: миру, людського життя, людської гідності та індивідуальних прав, не потребують для мети захисту прав  ОСОБА_1 визнання окремим судовим рішенням національного суду вчинення повномасштабної збройної агресії російської федерації, окупації територій геноцидом всього Українського народу.

Наведене узгоджується із висновками Верховного Суду, викладеними у постановах від 14 жовтня 2025 року у справі № 212/5631/23, від 15 жовтня 2025 року у справі № 211/515/24, від 12 листопада 2025 року у справі № 211/2449/24 та не суперечать висновкам Верховного Суду, на які заявник послався в обґрунтування доводів касаційної скарги.

Верховний Суд неодноразово зауважував, що зважаючи на різноманітність правовідносин та обставин, які стають підставою для виникнення спорів у судах, враховуючи фактичні обставини, які встановлюються судами на підставі наданих сторонами доказів у кожній конкретній справі, суди повинні самостійно здійснювати аналіз правовідносин та оцінку релевантності і необхідності застосування правових висновків Верховного Суду в кожній конкретній справі (див.: постанови Великої Палати Верховного Суду від 22 лютого 2022 року у справі № 201/16373/16-ц, від 08 серпня 2023 року у справі № 910/8115/19 (910/13492/21)).

Наявність судових рішень Центрально-Міського районного суду м. Кривого Рогу Дніпровської області у справах № 216/3972/22, № 216/5657/22, № 216/5656/22, № 212/8289/23, № 216/2222/24, № 216/2223/24, на які посилався заявник у касаційній скарзі, висновків судів у вказаній справі не спростовують.

Інші наведені в обґрунтування касаційної скарги доводи, не можуть бути підставами для скасування судових рішень судів першої та апеляційної інстанцій, оскільки вони не підтверджуються матеріалами справи, зводяться виключно до необхідності переоцінки судом доказів, що відповідно до вимог статті 400 ЦПК України не входить до компетенції суду касаційної інстанції. Суд касаційної інстанції не наділений повноваженнями втручатися в оцінку доказів (див.: постанову Великої Палати Верховного Суду від 16 січня 2019 року у справі № 373/2054/16-ц (провадження № 14-446цс18)).

Отже, вирішуючи спір, який виник між сторонами у справі, суди попередніх інстанцій правильно визначили характер спірних правовідносин і норми матеріального права, які підлягають застосуванню, повно та всебічно дослідили наявні у справі докази і надали їм належну оцінку згідно зі статтями 76-78, 81, 89, 367, 368 ЦПК України, правильно встановили обставини справи, внаслідок чого ухвалили законні й обґрунтовані судові рішення, яке відповідають вимогам матеріального та процесуального права.

Відповідно до частини третьої статті 401 ЦПК України суд касаційної інстанції залишає касаційну скаргу без задоволення, а рішення без змін, якщо відсутні підстави для скасування судового рішення.

Оскільки доводи касаційної скарги висновків судів попередніх інстанцій не спростовують, на законність та обґрунтованість судових рішень не впливають, то колегія суддів вважає за необхідне залишити касаційну скаргу без задоволення, а оскаржувані судові рішення - без змін.

З огляду на те, що касаційна скарга залишається без задоволення, розподіл судових витрат Верховним Судом не здійснюється.

Керуючись статтями 400, 401, 416, 419 ЦПК України, Верховний Суд у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду

ПОСТАНОВИВ:

Касаційну скаргу ОСОБА_1 , яка подана його представником - адвокатом Висоцьким Олександром Олександровичем, залишити без задоволення.

Рішення Довгинцівського районного суду м. Кривого Рогу Дніпропетровської області від 30 січня 2025 року та постанову Дніпровського апеляційного суду від 23 вересня 2025 року залишити без змін.

Постанова суду касаційної інстанції набирає законної сили з моменту її прийняття, є остаточною і оскарженню не підлягає.

Судді: Р. А. Лідовець

І. Ю. Гулейков

Д. Д. Луспеник