ГОСПОДАРСЬКИЙ СУД ХАРКІВСЬКОЇ ОБЛАСТІ 
8-й під`їзд, Держпром, майдан Свободи, 5, м. Харків, 61022 
тел. приймальня (057) 705-14-14, тел. канцелярія 705-14-41, факс 705-14-41 
_______________________________________________________________________

РІШЕННЯ
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

"02" липня 2026 р.	м. Харків	Справа № 922/181/26	

Господарський суд Харківської області у складі:
судді Жигалкіна І.П. 
при секретарі судового засідання Кісельовій С.М.

розглянувши в порядку загального позовного провадження справу 
за позовом 	Товариства з обмеженою відповідальністю "ТРАЙГОН-ЕКСПОРТ", м. Київ 	
до 	1. Товариства з обмеженою відповідальністю "АГРОСТАНИЦЯ", Харківська обл., Берестинський (раніше - Красноградський) р-н, село Станичне , 2. Фізичної особи ОСОБА_1 , м. Харків 	
про 	стягнення 2 156 531,51 грн 	
за участю представників:
позивача - Калініченко Б.І. (в режимі відеоконференції)
відповідача-1 - Яковенко О.Г. 

ВСТАНОВИВ:

Товариство з обмеженою відповідальністю "ТРАЙГОН-ЕКСПОРТ" (надалі - Позивач) звернулось до Господарського суду Харківської області 22 січня 2026 року із позовною заявою про солідарне стягнення з Товариства з обмеженою відповідальністю "АГРОСТАНИЦЯ" (надалі - Відповідач-1) та Фізичної особи ОСОБА_1 (надалі - Відповідач-2) заборгованості за Договором поставки у розмірі 1 871 723,87 грн (де: 1 029 331,95 грн – попередньої оплати, 281 489,47 грн – штрафних санкцій, 303 430,45 грн – процентів за користування грошовими коштами, 257 472 грн – штрафу), та стягнення з Фізичної особи ОСОБА_1 заборгованості за Договором поруки від 07.07.2025 у розмірі 284 807,64 грн (де: пеня у розмірі 144 864,25 грн, проценти за користування коштам у розмірі 139 943,39 грн), а також стягнення з відповідачів на користь позивача судових витрат по сплаті судового збору та витрат на правничу допомогу.
Позовні вимоги обґрунтовані неналежним виконанням Відповідачем-1 – ТОВ "АГРОСТАНИЦЯ" своїх зобов`язань за договором поставки сільськогосподарської продукції № AVC-070725-TEX від 07.07.2025, в частині своєчасної та повної поставки товару, та неналежним виконанням Відповідачем-2 – Фізичною особою ОСОБА_1 своїх зобов`язань за договором поруки від 07.07.2025.
Ухвалою від 30.01.2026 відкрито провадження у справі №922/181/26, вирішено здійснювати розгляд справи за правилами загального позовного провадження з повідомленням сторін та призначенням підготовче засідання на 19 лютого 2026 року об 11:00.
Судом здійснено належне повідомлення всіх учасників справи ухвалою від 19.02.2026 про наступне: - заяву (вх. № 4136 від 18.02.2026) ТОВ "Агростаниця" про відкладення задоволено; - підготовче засідання у справі відбудеться 19 березня 2026 року о(б) 10:00 год. у приміщенні господарського суду за адресою: 61022, Україна, місто Харків, майдан Свободи, 5, Держпром, 8-й під`їзд, 1-й поверх, зал № 105. Також, суд нагадав, що ч.6 ст.6 ГПК визначено щодо обов`язку юридичних осіб, зареєстрованих за законодавством України, зареєструвати електронні кабінети викладена в новій редакції Закону "Про внесення змін до деяких законодавчих актів України щодо уточнення обов`язків учасників судової справи" від 19.10.2023 №3424-IX, який набув чинності 04.11.2023. Ця редакція уточнила перелік осіб, для яких була обов`язковою реєстрація електронного кабінету, зокрема виключені юридичні особи, створені за іноземним законодавством. 
Ухвалою від 19.03.2026 суд продовжив строк проведення підготовчого провадження на 30 днів до "29" квітня 2026 р., відклав підготовче засідання на 02.04.2026 о 11:45. Суд зазначив, що вирішення питання стосовно розгляду клопотання (вх. №6294 від 16.03.2026) Товариства з обмеженою відповідальністю "АГРОСТАНИЦЯ" про об`єднання справ відбудеться у наступному засіданні. 
Станом на 02 квітня 2026 року ТОВ "АГРОСТАНИЦЯ" не виконала вимоги, що передбачені ч.6 ст.6 ГПК України та не зареєструвала електронний кабінет в підсистемі Електронний суд ЄСІТС., у зв`язку з чим ухвалою від 02.04.2026 повернуто без розгляду Товариству з обмеженою відповідальністю "АГРОСТАНИЦЯ" клопотання (вх. № 6294 від 16.03.2026) про об`єднання справ в одне провадження. 
Також, ухвалою від 02.04.2026 судом повідомлено учасників справи, що підготовче засідання у справі відбудеться 23 квітня 2026 року о(б) 11:30 год.
Ухвалою від 23 квітня 2026 року судом повідомлено учасників справи, що проведення підготовчого засідання не відбулося з технічних причин неможливості проведення засідання, а також технічної несправності системи відеоконференцзв`язку через проблеми з обладнанням на стороні адміністратора - ДП "Інформаційні судові системи". Відповідний Акт від 23.04.2026 знаходиться в матеріалах справи. Таким чином підготовче засідання у справі відбудеться 07 травня 2026 року о(б) 12:15 год. Також, в зазначеній ухвалі суд повідомив, що сторонами було подано: - ТОВ "ТРАЙГОН-ЕКСПОРТ" письмові пояснення (вх. №9738 від 23.04.2026; - ТОВ "АГРОСТАНИЦЯ" заяву (вх. №9675 від 22.04.2026) та відзив. 
Суд закрив підготовче провадження та призначив справу до судового розгляду по суті в судовому засіданні на 28 травня 2026 року о 11:45, про що постановлено відповідну ухвалу від 07.05.2026р. 
Ухвалою від 28.05.2026 повідомлено всіх учасників справи належним чином, що судове засідання у справі відбудеться 18 червня 2026 року о(б) 11:45 год.
Так, після судового засідання, яке відбулося 18.06.2026 судом постановлено ухвалу та зазначено: 1) вирішення питання стосовно прийняття або залишення без розгляду буде прийнято судом в наступному засіданні щодо: - відзиву (вх. №14344 від 12.06.2026); - письмового пояснення (вх. №14562 від 16.06.2026); - клопотання (вх. №14882 від 18.06.2026); 2) судове засідання у справі відбудеться 02 липня 2026 року о(б) 11:45 год.

Представником Відповідача-1 було надано до суду: 1) клопотання (вх. 15651 від 26.06.2026) про долучення доказів, а саме: - Заяву щодо укладення додаткової угоди та пропозиція щодо врегулювання спору вих. № 26/06/2026(1) від 26.06.2026 року; - Додаткову Угоду про часткове розірвання Договору № AVC-070725-TEX від 07.07.2025 року (припинення зобов`язань зарахуванням) від 26.06.2026 року (направлені Позивачу через електронну платформу документообігу «ВЧАСНО. ЕДО»); 
2) клопотання (вх. №16016 від 01.07.2026) про визнання причин пропуску процесуальних строків поважними з їх поновленням та долучити до матеріалів справи копії: - відповіді вих. № 01-19/06/26 від 19.06.2026 року (+скріншоти з системи Вчасно); - відповіді вих. № 01-26/06/26 від 26.06.2026 року (+скріншоти з системи Вчасно); - вимоги-претензії щодо здійснення оплати за поставлений товар вих. № 01/07/2026(1) від 01.07.2026 року (+скріншоти з системи Вчасно та Рахунків №01/07-2 від 01 липня 2026 року; та № 01/07-1 від 01 липня 2026 року).
Представник Позивача у судовому засіданні та у подано клопотанні (вх. №16056 від 02.07.2026) зазначає, що не погоджується з викладеним з боку Відповідача, вважає, що немає підстав для врегулювання даного спору шляхом укладення мирової угоди, крім того це економічно не доцільно для Позивача, оскільки конкретних пропозицій з боку Відповідача не поступає. Просить суд в межах встановлених строків ГПК України забезпечити розгляд справи по суті з ухваленням відповідного рішення. Також, звертає увагу суду, що поведінка Відповідача спрямована на зловживання процесуальними правами і орієнтована на затягування процесу, а не вирішення спору. 
Представник Позивача наполягає на задоволенні позовних вимог, вважає їх обґрунтованими та підтвердженими відповідними доказами, а отже просить суд задовольнити їх у повному обсязі. 
Представник Відповідача-1 у судовому засіданні визнає позовні вимоги частково з підстав викладених у відзиві та пояснені. 
Представник Відповідача-2 не з`явився, про причини своєї неявки суд не повідомив. Про день та час розгляду справи був повідомлений належним чином. 

Щодо клопотань Відповідача-1 – ТОВ "АГРОСТАНИЦЯ", суд зазначає наступне. 
Згідно ч. 2 ст. 207 ГПК України суд залишає без розгляду заяви та клопотання, які без поважних причин не були заявлені в підготовчому провадженні або в інший строк, визначений судом.
Відповідно до ч.ч. 1,2 ст. 118 ГПК України право на вчинення процесуальних дій втрачається із закінченням встановленого законом або призначеного судом строку. Заяви, скарги і документи, подані після закінчення процесуальних строків, залишаються без розгляду, крім випадків, передбачених цим Кодексом.
Дослідивши подані Відповідачем-1 клопотання (вх. 15651 від 26.06.2026 та вх. №16016 від 01.07.2026) про долучення доказів, з урахуванням заяви про визнання причин пропуску процесуальних строків поважними, суд дійшов до висновку їх не обґрунтованості, чому таке клопотання не було подано до суду в підготовчому засіданні до моменту призначення справи до розгляду. Окрім того, суд звертає увагу, що спір розглядається вже не один місяць, а з боку Відповідача не вчинено жодних дій для належного повідомлення суду. Отже, суд вважає за доцільне зазначити, що учасникам справи було надано достатньо часу для надання всіх належних, допустимих доказів в межах процесуального законодавства. 
Відтак враховуючи те, що Відповідачем-1 належно не обґрунтована об`єктивна неможливість подання зазначених клопотання у строк, визначений ГПК України, беручи до уваги ч.ч. 1, 2 ст. 118, ч.2 ст.207 ГПК України, суд дійшов висновку про залишення поданих клопотання без розгляду.

Згідно з вимогами ст. 120 ГПК України, суд повідомляє учасників справи про дату, час і місце судового засідання чи вчинення відповідної процесуальної дії, якщо їх явка є не обов`язковою. Виклики і повідомлення здійснюються шляхом вручення ухвали в порядку, передбаченому цим Кодексом для вручення судових рішень. Учасники судового процесу зобов`язані повідомляти суд про зміну свого місцезнаходження чи місця проживання під час розгляду справи. У разі відсутності заяви про зміну місця проживання ухвала про повідомлення чи виклик надсилається учасникам судового процесу, які не мають офіційної електронної адреси, та за відсутності можливості сповістити їх за допомогою інших засобів зв`язку, які забезпечують фіксацію повідомлення або виклику, за останньою відомою суду адресою і вважається врученою, навіть якщо відповідний учасник судового процесу за цією адресою більше не знаходиться або не проживає.
Згідно з абз.1 ч.6 ст.6 ГПК України адвокати, нотаріуси, державні та приватні виконавці, арбітражні керуючі, судові експерти, органи державної влади та інші державні органи, зареєстровані за законодавством України як юридичні особи, їх територіальні органи, органи місцевого самоврядування, інші юридичні особи, зареєстровані за законодавством України, реєструють свої електронні кабінети в Єдиній судовій інформаційно-телекомунікаційній системі або її окремій підсистемі (модулі), що забезпечує обмін документами, в обов`язковому порядку.
Інші особи реєструють свої електронні кабінети в Єдиній судовій інформаційно-телекомунікаційній системі або її окремій підсистемі (модулі), що забезпечує обмін документами, в добровільному порядку.
Відповідно до вимог п.2 ч.6 ст.242 ГПК України, днем вручення судового рішення є день отримання судом повідомлення про доставлення копії судового рішення до електронного кабінету особи.

Відповідач - Фізична особа ОСОБА_1 належить до осіб, які в силу ст.6 ГПК України не зобов`язані зареєструвати свої електронні кабінети в Єдиній судовій інформаційно-телекомунікаційній системі або її окремій підсистемі (модулі), що забезпечує обмін документами, в обов`язковому порядку. Однак, Відповідач станом на день прийняття цього рішення електронний кабінет не зареєстрував.
Відтак, для надання можливості Відповідачу скористатися своїми процесуальними правами відповідно до ст. 167 та ст. 251 - 252 ГПК України, суд, з використанням установи поштового зв`язку АТ "Укрпошта", направляв на адресу Відповідача - Фізичної особи ОСОБА_1 всі ухвали суду по справі № 922/181/26 рекомендованим листом з повідомленням про вручення. Зазначені ухвали повернулись до суду з довідками поштового відділення, де зазначена причина повернення поштового відправлення - "адресат відсутній за вказаною адресою". 

Суд наголошує, що право бути почутим є одним з ключових принципів процесуальної справедливості, яка передбачена статтею 129 Конституції України і статтею 6 Конвенції. Учасник справи повинен мати можливість захистити свою позицію в суді. Така можливість сприяє дотриманню принципу змагальності через право особи бути почутою та прийняттю обґрунтованого і справедливого рішення. Загальна концепція справедливого судочинства, яка охоплює основний принцип, згідно з яким провадження має бути змагальним, вимагає, щоб особа була поінформована про порушення справи та хід її розгляду.
Такі принципи господарського судочинства, як рівність усіх учасників судового процесу перед законом і судом, змагальність сторін, диспозитивність та офіційне з`ясування всіх обставин у справі, реалізуються, зокрема, шляхом надання особам, які беруть участь у справі, рівних процесуальних прав й обов`язків, до яких, зокрема, віднесено право знати про дату, час і місце судового розгляду справи, про всі судові рішення, які ухвалюються у справі та стосуються їхніх інтересів, а також право давати усні та письмові пояснення, доводи та заперечення (відповідний правовий висновок викладено у постанові Верховного Суду від 03.08.2022 у справі №909/595/21).
Згідно із ч. 1 ст. 10 Закону України “Про державну реєстрацію юридичних осіб, фізичних осіб - підприємців та громадських формувань”, якщо відомості, які підлягають внесенню до Єдиного держаного реєстру, були внесені до нього, то такі відомості вважаються достовірними і можуть бути використані в спорі з третьою особою, доки до них не внесено відповідних змін.
Відповідно до ч. 6 ст. 242 ГПК України, днем вручення судового рішення є, зокрема, день проставлення у поштовому повідомленні відмітки про відмову отримати копію судового рішення чи відмітки про відсутність особи за адресою місцезнаходження, місця проживання чи перебування особи, яка зареєстрована у встановленому законом порядку, якщо ця особа не повідомила суду іншої адреси.
Відповідно до ч. 7 ст. 120 Господарського процесуального кодексу України, у разі відсутності заяви про зміну місця проживання ухвала про повідомлення чи виклик надсилається учасникам судового процесу, які не мають електронного кабінету та яких неможливо сповістити за допомогою інших засобів зв`язку, що забезпечують фіксацію повідомлення або виклику, за останньою відомою суду адресою і вважається врученою, навіть якщо відповідний учасник судового процесу за цією адресою більше не знаходиться або не проживає чи не перебуває.
Інформації ж про іншу адресу Відповідача у суду немає.
Сам лише факт неотримання кореспонденції, якою суд, з додержанням вимог процесуального закону, надсилав ухвалу для вчинення відповідних дій за належною адресою та яка повернулася в суд у зв`язку з її неотриманням адресатом, не може вважатися поважною причиною невиконання ухвали суду, оскільки зумовлений не об`єктивними причинами, а суб`єктивною поведінкою сторони щодо отримання кореспонденції, яка надходила на його адресу (постанова Верховного Суду від 25 червня 2018 року у справі № 904/9904/17).

Основними засадами (принципами) господарського судочинства, зокрема, є розумність строків розгляду справи судом, неприпустимість зловживання процесуальними правами (пункти 10, 11 ч. 3 ст. 2 ГПК України).
В силу приписів ст. 2, 4 Закону України «Про доступ до судових рішень» кожен має право на доступ до судових рішень у порядку, визначеному цим Законом. Це право забезпечується офіційним оприлюдненням судових рішень на офіційному веб-порталі судової влади України в порядку, встановленому цим Законом. Судові рішення, внесені до Реєстру, є відкритими для безоплатного цілодобового доступу на офіційному веб-порталі судової влади України.
Відповідно до ст. 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод від 04.11.1950, яка ратифікована Україною 17.07.1997, кожен має право на справедливий і публічний розгляд його справи упродовж розумного строку незалежним і безстороннім судом, встановленим законом, який вирішить спір щодо його прав та обов`язків цивільного характеру. Обов`язок швидкого здійснення правосуддя покладається, в першу чергу, на відповідні державні судові органи. Розумність тривалості судового провадження оцінюється в залежності від обставин справи та з огляду на складність справи, поведінки сторін, предмету спору (рішення Європейського суду з прав людини від 08.11.2005 у справі «Смірнова проти України»).
Відповідно до ч. 2 ст. 42 ГПК України, учасники справи зобов`язані виявляти повагу до суду та до інших учасників судового процесу, сприяти своєчасному, всебічному, повному та об`єктивному встановленню всіх обставин справи, виконувати процесуальні дії у встановлені законом або судом строки, виконувати інші процесуальні обов`язки, визначені законом або судом. Згідно з ч. 1 ст. 43 ГПК України учасники судового процесу та їх представники повинні добросовісно користуватися процесуальними правами, зловживання процесуальними правами не допускається.
З врахуванням вказаних приписів чинного законодавства та з огляду на фактичні обставини справи суд констатує, що вчинив всі необхідні та можливі заходи для належного повідомлення сторін про дату, час та місце судового засідання по даній справі, їм надана можливість скористатись своїми процесуальними правами, визначеними Господарським процесуальним кодексом України, в тому числі судом дотримано під час розгляду справи обумовлені чинним законом процесуальні строки для звернення учасників справи із заявами по суті справи та з іншими заявами з процесуальних питань.
Суд звертає увагу на те, що розумність строків розгляду справи судом є одним із основних засад (принципів) господарського судочинства (пункт 10 частини третьої статті 2 ГПК України).
Європейський суд з прав людини (далі – ЄСПЛ) неодноразово вказував на необхідність дотримання принципу розумності тривалості провадження.
Так, у рішення "Вергельський проти України" ЄСПЛ вказав, що розумність тривалості провадження має оцінюватися у світлі конкретних обставин справи та з урахуванням таких критеріїв, як складність справи, поведінка заявника та відповідних органів.
Враховуючи вищевказане суд вважає, що учасники процесу були належним чином повідомлений судом про розгляд спору за їх участю. В той же час, вони не були позбавлений можливості скористатися вільним доступом до електронного реєстру судових рішень в Україні, в силу статті 4 Закону України "Про доступ до судових рішень" та ознайомитися з ухвалами Господарського суду Харківської області та визначеними у ній датами та часом розгляду даної справи та забезпечити представництво його інтересів в судових засіданнях.
Суд приймає до уваги, що сторонам були створені належні умови для надання усіх необхідних доказів, надано достатньо часу для підготовки до судового розгляду справи.
В ході розгляду даної справи Господарським судом Харківської області, у відповідності до п. 4 ч. 5 ст. 13 ГПК України, було створено учасникам справи умови для реалізації ними прав, передбачених цим Кодексом у межах строків, встановлених ГПК України.
Таким чином, вбачається, що всім учасникам справи надано можливість для висловлення своєї правової позиції по суті позовних вимог, а також судом надано сторонам достатньо часу для звернення із заявами по суті справи та з іншими заявами з процесуальних питань.

Дослідивши матеріали справи, всебічно і повно з`ясувавши фактичні обставини, на яких ґрунтуються позовні вимоги, об`єктивно оцінивши надані суду докази, які мають значення для розгляду справи і вирішення спору по суті, суд встановив наступне.

07.07.2025 між Товариством з обмеженою відповідальністю «ТРАЙГОН-ЕКСПОРТ» (покупець) та Товариством з обмеженою відповідальністю «АГРОСТАНИЦЯ» (продавець) було укладено Договір поставки сільськогосподарської продукції № AVC-070725-ТЕХ (далі — Договір-1).
З метою забезпечення виконання зобов`язань за Договором-1, 07.07.2025 між ТОВ «ТРАЙГОН-ЕКСПОРТ» (кредитор) та Фізичною особою ОСОБА_1 (поручитель) було укладено Договір поруки, відповідно до умов якого поручитель зобов`язався солідарно відповідати перед кредитором за виконання боржником обов`язків в повному обсязі.
На виконання умов Договору-1 Позивач 07.07.2025 здійснив попередню оплату (аванс) у розмірі 2 000 000,00 грн, що підтверджується платіжною інструкцією № 1184. Відповідач-1 зобов`язувався поставити товар (пшеницю) у строк до 30 липня 2025 року включно. Проте, у встановлений строк відповідач-1 поставив товар лише частково — на загальну суму 970 668,05 грн.
У подальшому, 09.10.2025, з метою врегулювання заборгованості, між ТОВ «ТРАЙГОН-ЕКСПОРТ» та ТОВ «АГРОСТАНИЦЯ» було укладено Договір поставки № AVC-091025-ТЕХ (далі — Договір-2) щодо поставки соняшника.
Позивача звертаючись до суду обґрунтовує свої позовні вимоги, що ТОВ «АГРОСТАНИЦЯ» в порушення умов Договору поставки та приписів чинного законодавства не здійснило поставку узгодженого обсягу товару (пшениці 3 та 4 класу) у встановлений строк до 30.07.2025 року, попри отримання попередньої оплати (авансу) в сумі 2 000 000,00 грн. Забезпеченням виконання вказаних зобов`язань є Договір поруки від 07.07.2025 року, за яким ОСОБА_1 поручився перед кредитором за належне виконання обов`язків боржником як солідарний боржник. Позивач зазначає, що направлені через сервіс «Вчасно» та засобами поштового зв`язку претензії та вимоги про повернення коштів та сплату санкцій були залишені Відповідачами без реагування.
Тобто, відповідно до умов поставки (Пункт 4 Договору поставки) Продавець поставляє Товар Покупцю насипом на умовах DАP, відповідно до правил «Інкотермс 2020». Місце поставки, призначення: ТОВ "КОВ`ЯГІВСЬКЕ" Харківська обл., Богодухівський р-н, смт Ков`яги, вул. Заводська 11, та/або ТОВ "Ков`ягівське зерно" Харківська обл., Богодухівський р-н., смт Ковяги, вул. Заводська 9. 
Сторони визначили строк поставки: до 30 липня 2025 року включно. 
Продавець забезпечує доставку Товару за власний рахунок в Місце Поставки у строки та в кількості, визначені в даному Договорі. Сторони визнають, що строк поставки товару має істотне значення для цього Договору. 
Датою поставки та переходу права власності вважається дата передання Товару Покупцю в Місці Поставки, що підтверджується видатковою накладною, товарно-транспортною накладною з відміткою прии?няття Товару та реєстром вивантажених транспортних засобів, оформлених в Місці Поставки, з зазначенням ваги та якості прии?нятого Товару, визначених у відповідності з пп. 4.7, 4.8. даного Договору. 
З позовної заяви вбачається, що у межах строку, визначеного п. 4.3. Договору поставки, Продавець 23.07.2025 поставив товар, а саме: 25 770 кг Пшениці 4-го класу врожаю 2025 року на суму 220 039,72 грн. з ПДВ, що підтверджується видатковою накладною № 2307 від 23.07.2025 та товарно-транспортною накладною № 2307 від 23.07.2025. 
При цьому, Позивач зазначає, що наступні поставки було здійснено вже після визначеного сторонами строку, зокрема: 
- 31.07.2025 було поставлено 43 990 кг Пшениці 4го класу врожаю 2025 року на суму 375 613,01 грн. з ПДВ, що підтверджується видатковою накладною №3107 від 31.07.2025 та товарно-транспортними накладними №3107 від 31.07.2025 та №000671 від 31.07.2025; 
- 14.08.2025 було поставлено 26 290 кг Пшениці 4-го класу врожаю 2025 року на суму 224 479,80 грн з ПДВ, що підтверджується видатковою накладною №1408 від 14.08.2025 та товарно-транспортними накладними №1408-1 від 14.08.2025 та №1408-2 від 14.08.2025; 
- 22.08.2025 було поставлено 17 630 кг Пшениці 4-го класу врожаю 2025 року на суму 150 535,52 грн з ПДВ, що підтверджується видатковою накладною №2208 від 22.08.2025 та товарно-транспортними накладною № 2208 від 22.08.2025; 
20.08.2025 Відповідач направив Позивачу листа, в якому повідомив, що всі зобов`язання згідно Договору -1 будуть виконані до 01.09.2025. 
28.08.2025 Відповідач направив запит на проведення звірки по перевезенню та заборгованістю за ТОВ «АГРОСТАНИЦЯ» згідно договору. 
З доданого до листа Акту звірки взаємних розрахунків станом за період 01.06.2025-20.08.2025 вбачається, що ТОВ «Агростанція» підтверджує оплату здійснену ТОВ «Трайгон-Експорт» у розмірі 2 000 000 грн та три поставки товару (23.07.2025, 31.07.2025 та 14.08.2025) на загальну суму 820 132,53 грн, які відображено в графі «Кредит» 
Крім того, в акті зафіксовано, що станом на 20.08.2025 заборгованість ТОВ «Агростанція» перед ТОВ «Трайгон-Експорт» становить 1 179 867,47 грн 
З урахуванням поставки від 22.08.2025 загалом у межах Договору поставки Продавець поставив Покупцю товар у кількості 113 680 кг на загальну суму 970 668,05 грн з ПДВ. 
Таким чином, непоставленим залишається товар у кількості 156 320 кг на суму 1 334 753,95 грн з ПДВ, з яких 1 029 331,95 грн було сплачено в межах попередньої оплати. 
Зважаючи на порушення строків поставки, 08.09.2025 Позивачем у порядку визначеному Договором поставки (п. 9.9.), через погоджений сторонами сервіс Вчасно, було направлено Відповідачу-1 Претензію №01-04/09/25 від 04.09.2025, в якій визначено 7-денний строк на сплату заборгованості, а саме: штрафні санкції за Договором поставки у сумі 403 024,81 грн та повернення передплати за непоставлений Товар у розмірі 1 029 331,95 грн. 
08.09.2025 Позивачем також було надіслано Відповідачу-2 у порядку погодженому у Договорі поруки Вимогу про виконання зобов`язань за договором поруки від 07.07.2025 щодо сплати на штрафних санкцій та повернення передплати за непоставлений ТОВ «АГРОСТАНИЦЯ» товар. 
Зазначена Вимога була надіслана також шляхом поштового направлення за трекінговим номером 0411639763625 на адресу Поручителя: «Харківська область, м. Харків, вул. Гарібальді, буд. 26, кв. 225», що підтверджується описом відправлення та трекінгом відправлення. 
Попри виконання Позивачем умов Договору поставки та направлення відповідних вимог, ні Продавець, ні Поручитель у встановлені строки на претензію та вимогу не відреагували, жодних заперечень або відповідей не надали, заборгованість перед Позивачем не погасили та поставку товару не здійснили.

Заперечуючи проти позовних вимог Відповідач-1 - ТОВ "АГРОСТАНИЦЯ", у своєму відзиві не заперечуючи факт порушення строків поставки пшениці за Договором поставки, посилаючись на те, що 09.10.2025 року між сторонами з метою врегулювання заборгованості було укладено новий (Договір-2) Договір поставки № AVC-091025-ТЕХ (соняшника некласного), де умовами Розділу 9 вказаного договору передбачено погашення старої заборгованості шляхом автоматичного взаємозаліку зустрічних однорідних вимог після здійснення поставок.
На виконання цього договору Відповідач-1 поставив Позивачу соняшник на загальну суму 543 734,62 грн. Оскільки Позивач отриманий товар не оплатив, Відповідач-1 вважає, що сума авансового боргу в цій частині є фактично погашеною, а вимога про стягнення 1 029 331,95 грн є безпідставною та підлягає задоволенню лише в розмірі залишку — 485 597,33 грн. Також Відповідач-1 зазначає, що вимоги про стягнення штрафу за п. 6.11 є протиправними, оскільки Позивачем не надано офіційної довідки «АПК-Інформ», а умови пунктів 6.4 та 6.11 встановлюють подвійну відповідальність одного виду за одне порушення. З огляду на скрутне становище через воєнний стан та хворобу єдиного працівника (керівника), Відповідач-1 просить суд зменшити розмір санкцій за п. 6.4 на 89% на підставі ст. 551 ЦК України.
З боку Відповідач-2 було викладено свої заперечення проти позову викладених у відзиві на позовну заяву, де просить повністю відмовити у задоволенні позовних вимог. На думку Відповідача-2 (поручителя), його зобов`язання за Договором поруки є повністю припиненими на підставі ч. 1 ст. 559 та ч. 2 ст. 604 ЦК України внаслідок укладення між Позивачем та боржником нового Договору поставки від 09.10.2025 року, який за своєю правовою природою є договором новації і припинив первісні зобов`язання. Оскільки нова зобов`язальна угода укладена без згоди поручителя, додаткові зобов`язання поруки припинилися в момент її підписання контрагентами.
Крім того, Відповідач-2 наголошує на безпідставності додаткових нарахувань за Договором поруки (пені та процентів), вказуючи, що Позивач нараховував їх на повну суму вимоги, не враховуючи здійснені боржником поставки соняшника. У разі відхилення судом заперечень щодо припинення поруки, Відповідач-2 просить суд зменшити розмір нарахованих на підставі пунктів 3.10 та 3.11 Договору поруки пені та процентів річних на 89% відповідно до ст. 551 ЦК України та принципів справедливості та пропорційності.

Дослідивши матеріали справи, повністю, всесторонньо, за своїм внутрішнім переконанням, яке ґрунтується на всебічному, повному і об`єктивному розгляді всіх обставин справи в їх сукупності, керуючись законом, оцінивши надані докази та надаючи правову кваліфікацію викладеним обставинам справи, керуючись принципом Верховенства права та права на судовий захист, уникаючи принципу надмірного формалізму, та усуваючи підстави для використання правового пуризму суд керується наступним.
На підставі ст. 11 ЦК України підставами виникнення цивільних прав та обов`язків виникають з договорів та інші правочинів. Господарські зобов`язання можуть виникати, зокрема, з господарського договору та інших угод, передбачених законом, а також з угод, не передбачених законом, але таких, які йому не суперечать ст. 174 Господарського кодексу України.
Статтями 6, 627 ЦК України визначено, що сторони є вільними в укладені договору, в виборі контрагента та визначенні умов договору з урахуванням вимог цивільного кодексу, інших актів цивільного законодавства, звичаїв ділового обороту. Загальні положення про договір визначені статям 626-637 ЦК України, а порядок укладення, зміна і розірвання договору статями 638-647, 649, 651-654 ЦК України. Договором є домовленість двох або більше сторін, спрямована на встановлення, зміну або припинення цивільних прав та обов`язків. Договір є обов`язковим для виконання сторонами. Договір є укладеним, якщо сторони в належній формі досягли згоди з усіх істотних умов договору. Істотними умовами є умови про предмет договору, умови, що визначені законом як істотні або необхідними для договорів даного виду, а також усі ті умови, щодо яких за заявою хоча б однієї із сторін має бути досягнуто згоди.
Відповідно до ст. 205 ЦКУ правочин може вчинятися усно або в письмовій формі. Сторони мають право обирати форму правочину, якщо інше не встановлено законом. Правочин, для якого законом не встановлена обов`язкова письмова форма, вважається вчиненим, якщо поведінка сторін засвідчує їхню волю до настання відповідних правових наслідків.
Статтями 509, 510 ЦК України передбачено, що зобов`язанням є правовідношення, в якому одна сторона (боржник) зобов`язана вчинити на користь другої сторони (кредитора) певну дію (передати майно, виконати роботу, надати послугу, сплатити гроші тощо) або утриматися від певної дії, а кредитор має право вимагати від боржника виконання його обов`язку. Зобов`язання виникають з підстав, встановлених статтею 11 цього Кодексу. Зобов`язання має ґрунтуватися на засадах добросовісності, розумності та справедливості.
Приписами статей 526-527 ЦК України визначено, що зобов`язання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору та вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, а за відсутності таких умов та вимог - відповідно до звичаїв ділового обороту або інших вимог, що звичайно ставляться. Боржник зобов`язаний виконати свій обов`язок, а кредитор - прийняти виконання особисто, якщо інше не встановлено договором або законом, не випливає із суті зобов`язання чи звичаїв ділового обороту. Стаття 599 ЦК України передбачає, що зобов`язання припиняється виконанням, проведеним належним чином.
Відповідно до статті 610 ЦК України, порушенням зобов`язання є його невиконання або виконання з порушенням умов, визначених змістом зобов`язання (неналежне виконання). Згідно із статтею 612 ЦК України боржник вважається таким, що прострочив, якщо він не приступив до виконання зобов`язання або не виконав його у строк, встановлений договором або законом.
Зокрема, статями 525 - 526 ЦК України передбачається, що одностороння відмова від зобов`язання або одностороння зміна його умов не допускається, якщо інше не встановлено договором або законом. Зобов`язання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору та вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, а за відсутності таких умов та вимог - відповідно до звичаїв ділового обороту або інших вимог, що звичайно ставляться.
У відповідності із ст. 509 Цивільного кодексу України, господарським визнається зобов`язання, що виникає між суб`єктом господарювання та іншим учасником (учасниками) відносин у сфері господарювання з підстав, передбачених цим кодексом, в силу якого один суб`єкт (зобов`язана сторона, у тому числі боржник) зобов`язаний вчинити певну дію господарського чи управлінсько-господарського характеру на користь іншого суб`єкта (виконати роботу, передати майно, сплатити гроші, надати інформацію тощо), або утримуватися від певних дій, а інший суб`єкт (управлена сторона, у тому числі кредитор) має право вимагати від зобов`язаної сторони виконання її обов`язку.
Згідно ст. 629 Цивільного кодексу України, договір є обов`язковим для виконання сторонами.
Частиною 2 статті 530 ЦК України передбачено, якщо строк (термін) виконання боржником обов`язку не встановлений або визначений моментом пред`явлення вимоги, кредитор має право вимагати його виконання у будь-який час. Боржник повинен виконати такий обов`язок у семиденний строк від дня пред`явлення вимоги, якщо обов`язок негайного виконання не випливає із договору або актів цивільного законодавства.

В даному випадку, між Позивачем та Відповідачем-1 виникло господарське зобов`язання на підставі Договору поставки товару №AVC-070725-TEX від 07.07.2025.
Відповідно до ст. 712 ЦК України, за договором поставки продавець (постачальник), який здійснює підприємницьку діяльність, зобов`язується передати у встановлений строк (строки) товар у власність покупця для використання його у підприємницькій діяльності або в інших цілях, не пов`язаних з особистим, сімейним, домашнім або іншим подібним використанням, а покупець зобов`язується прийняти товар і сплатити за нього певну грошову суму. До договору поставки застосовуються загальні положення про купівлю-продаж, якщо інше не встановлено договором, законом або не випливає з характеру відносин сторін.
Положеннями ст. 655 ЦК України визначено, що за договором купівлі-продажу одна сторона (продавець) передає або зобов`язується передати майно (товар) у власність другій стороні (покупцеві), а покупець приймає або зобов`язується прийняти майно (товар) і сплатити за нього певну грошову суму. Відповідно до вимог частини 1 статті 692 ЦК України покупець зобов`язаний оплатити товар після його прийняття або прийняття товаророзпорядчих документів на нього, якщо договором або актами цивільного законодавства не встановлений інший строк оплати товару.
Відповідно до ст. 526 ЦК України, зобов`язання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору та вимог кодексу, інших актів цивільного законодавства, а за відсутності таких умов та вимог - відповідно до звичаїв ділового обороту або інших вимог, що звичайно ставляться.

З метою забезпечення виконання зобов`язань за Договором-1, 07.07.2025 між ТОВ «ТРАЙГОН-ЕКСПОРТ» (кредитор) та Фізичною особою ОСОБА_1 (поручитель) було укладено Договір поруки, відповідно до умов якого поручитель зобов`язався солідарно відповідати перед кредитором за виконання боржником обов`язків в повному обсязі.
Відповідно до ст. 553 ЦК України, за договором поруки поручитель поручається перед кредитором боржника за виконання ним свого обов`язку. Поручитель відповідає перед кредитором за порушення зобов`язання боржником. Порукою може забезпечуватися виконання зобов`язання частково або у повному обсязі.
Статтею 554 ЦК України встановлено, що у разі порушення боржником зобов`язання, забезпеченого порукою, боржник і поручитель відповідають перед кредитором як солідарні боржники, якщо договором поруки не встановлено додаткову (субсидіарну) відповідальність поручителя. Поручитель відповідає перед кредитором у тому ж обсязі, що і боржник, включаючи сплату основного боргу, процентів, неустойки, відшкодування збитків, якщо інше не встановлено договором поруки.
Відповідно до ч. 1 ст. 543 ЦК України, у разі солідарного обов`язку боржників (солідарних боржників) кредитор має право вимагати виконання обов`язку частково або в повному обсязі як від усіх боржників разом, так і від будь-кого з них окремо.
Відповідно до ч.1 ст.530 ЦК України, якщо у зобов`язанні встановлений строк (термін) його виконання, то воно підлягає виконанню у цей строк (термін). Зобов`язання, строк (термін) виконання якого визначений вказівкою на подію, яка неминуче має настати, підлягає виконанню з настанням цієї події.
Перебіг строку починається з наступного дня після відповідної календарної дати або настання події, з якою пов`язано його початок (ст. 253 ЦК України).
Відповідно до ст. 610 ЦК України порушенням зобов`язання є його невиконання або виконання з порушенням умов, визначених змістом зобов`язання (неналежне виконання).
Боржник вважається таким, що прострочив, якщо він не приступив до виконання зобов`язання або не виконав його у строк, встановлений договором або законом (ч. 1 ст. 612 ЦК України).
Згідно зі статтею 599 ЦК України зобов`язання припиняється виконанням проведеним належним чином.
Відповідно до статті 629 ЦК України договір є обов`язковим для виконання сторонами.
Згідно із статтею 525 ЦК України одностороння відмова від зобов`язання або одностороння зміна його умов не допускається, якщо інше не встановлено договором або законом.
У разі порушення зобов`язання настають правові наслідки, встановлені договором або законом, зокрема сплата неустойки (п. 3 ч.1 ст. 611 ЦК України).
Відповідно до частини 1 статті 546 ЦК України виконання зобов`язання може забезпечуватися неустойкою, порукою.
Відповідно до статті 549 ЦК України неустойка є грошова сума або інше майно, які боржник повинен передати кредиторові у разі порушення боржником зобов`язання. Штрафом є неустойка, що обчислюється у відсотках від суми невиконаного або неналежно виконаного зобов`язання. Пенею є неустойка, що обчислюється у відсотках від суми несвоєчасно виконаного грошового зобов`язання за кожен день прострочення виконання.
При цьому за приписами частини першої статті 550 ЦК України право на неустойку виникає незалежно від наявності у кредитора збитків, завданих невиконанням або неналежним виконанням зобов`язання.
Якщо предметом неустойки є грошова сума, її розмір встановлюється договором або актом цивільного законодавства (частина друга статті 551 ЦК України).
Відповідальність за порушення грошового зобов`язання передбачена статтею 625 ЦК України.
Боржник, який прострочив виконання грошового зобов`язання, на вимогу кредитора зобов`язаний сплатити суму боргу з урахуванням встановленого індексу інфляції за весь час прострочення, а також три проценти річних від простроченої суми, якщо інший розмір процентів не встановлений договором або законом (ч. 2 ст. 625 ЦК України).
Статтею 541 ЦК України встановлено, що солідарний обов`язок або солідарна вимога виникають у випадках, встановлених договором або законом, зокрема у разі неподільності предмета зобов`язання.
За приписами статті 543 ЦК України у разі солідарного обов`язку боржників (солідарних боржників) кредитор має право вимагати виконання обов`язку частково або в повному обсязі як від усіх боржників разом, так і від будь-кого з них окремо. Кредитор, який одержав виконання обов`язку не в повному обсязі від одного із солідарних боржників, має право вимагати недоодержане від решти солідарних боржників.
Солідарні боржники залишаються зобов`язаними доти, доки їхній обов`язок не буде виконаний у повному обсязі. Виконання солідарного обов`язку у повному обсязі одним із боржників припиняє обов`язок решти солідарних боржників перед кредитором.
Частиною 1 статті 559 ЦК України передбачено, що порука припиняється з припиненням забезпеченого нею зобов`язання.
Порука припиняється після закінчення строку поруки, встановленого договором поруки. Якщо такий строк не встановлено, порука припиняється у разі виконання основного зобов`язання у повному обсязі або якщо кредитор протягом трьох років з дня настання строку (терміну) виконання основного зобов`язання не пред`явить позову до поручителя. Якщо строк (термін) виконання основного зобов`язання не встановлений або встановлений моментом пред`явлення вимоги, порука припиняється, якщо кредитор протягом трьох років з дня укладення договору поруки не пред`явить позову до поручителя. Для зобов`язань, виконання яких здійснюється частинами, строк поруки обчислюється окремо за кожною частиною зобов`язання, починаючи з дня закінчення строку або настання терміну виконання відповідної частини такого зобов`язання (частина 4 статті 559 ЦК України).
Відповідно до ст. 617 ЦК України особа, яка порушила зобов`язання, звільняється від відповідальності за порушення зобов`язання, якщо вона доведе, що це порушення сталося внаслідок випадку або непереборної сили. Не вважається випадком, зокрема, недодержання своїх обов`язків контрагентом боржника, відсутність на ринку товарів, потрібних для виконання зобов`язання, відсутність у боржника необхідних коштів.

На виконання умов Договору-1 Позивач належним чином виконав власні договірні зобов`язання, здійснивши 07.07.2025 попередню оплату (аванс) у розмірі 2000000,00 грн, що підтверджується платіжною інструкцією № 1184. Відповідно до погоджених сторонами умов, Відповідач-1 зобов`язувався поставити товар (пшеницю 3 та 4 класу) у строк до 30 липня 2025 року включно. 
Проте, як встановлено судом та підтверджується видатковими накладними (зокрема № 2307 від 23.07.2025, № 3107 від 31.07.2025, № 1408 від 14.08.2025, № 2208 від 22.08.2025), Відповідач-1 у встановлений строк та після його спливу поставив товар лише частково - на загальну суму 970 668,05 грн.
Так, суд зазначає, що частиною 2 статті 693 ЦК України передбачено, що якщо продавець, який одержав суму попередньої оплати товару, не передав товар у встановлений строк, покупець має право вимагати передання оплаченого товару або повернення суми попередньої оплати від продавця.
Зважаючи на порушення Відповідачем-1 строків поставки, Позивач у порядку пункту 9.9 Договору-1 через систему електронного документообігу "Вчасно" направив Відповідачу-1 Претензію № 01-04/09/25 від 04.09.2025 з вимогою про повернення передплати за непоставлений товар у розмірі 1 029 331,95 грн, яка була залишена Відповідачем-1 без реагування.
Як вже зазначалось, статтями 525, 526 ЦК України визначено, що зобов`язання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору та вимог цього Кодексу, а одностороння відмова від зобов`язання або одностороння зміна його умов не допускається, якщо інше не встановлено договором або законом.
За таких обставин, оскільки Відповідач-1 в порушення взятих на себе договірних зобов`язань не здійснив поставку узгодженого обсягу пшениці та не повернув суму передплати на вимогу Позивача, суд дійшов висновку, що вимога про стягнення суми попередньої оплати в розмірі 1 029 331,95 грн є законною, обґрунтованою та підлягає задоволенню.

Позиція Відповідача-1, яка викладена у відзиві стосовно того, що 09.10.2025 між сторонами було укладено новий Договір поставки соняшника № AVC-091025-ТЕХ (Договір-2)та ним на виконання Договору-2 було поставлено соняшник на суму 543734,62 грн, у зв`язку з чим, за умовами Розділу 9 Договору-2, відбулося автоматичне погашення (взаємозалік) частини старої заборгованості за Договором-1, а тому сума основного боргу становить лише 485 597,33 грн., не може прийматися судом як належне обґрунтування позову. 
Так, статтею 599 ЦК України визначено, що зобов`язання припиняється виконанням, проведеним належним чином. При цьому, статтею 601 ЦК України передбачено, що зобов`язання припиняється зарахуванням зустрічних однорідних вимог, строк виконання яких настав, або строк виконання яких не встановлений чи визначений моментом витребування. Зарахування зустрічних вимог може здійснюватися за заявою однієї із сторін.
Здійснивши аналіз Розділу 9 Договору-2 свідчить, що волевиявлення сторін при його підписанні було спрямоване на створення організаційного наміру щодо майбутнього врегулювання (реструктуризації) заборгованості шляхом проведення взаємозаліку зустрічних однорідних грошових вимог, які виникнуть після фактичного здійснення поставок соняшника та виникнення у Позивача обов`язку щодо його оплати.
Суд звертає увагу, що для припинення зобов`язання на підставі статті 601 ЦК України необхідна наявність трьох обов`язкових умов: - зустрічність вимог (сторони беруть участь у двох зобов`язаннях, де кредитор за одним зобов`язанням є боржником за іншим); - однорідність вимог (грошові вимоги проти грошових); - настання строку виконання обох вимог.
Як встановлено судом та не заперечується самими сторонами (що також підтверджується представниками стоірн у судових засіданнях), Позивач не здійснив оплату за отриманий соняшник за Договором-2 саме з причин наявності невиконаного обов`язку Відповідача-1 щодо повернення передплати за Договором-1. Разом з тим, матеріали справи не містять доказів оформлення сторонами двостороннього акту про зарахування зустрічних однорідних вимог, як і не містять доказів направлення однією із сторін беззастережної односторонньої заяви про таке зарахування у порядку статті 601 ЦК України після виникнення права на оплату соняшника.
Таким чином, сам лише факт укладення Договору-2 та здійснення поставки за ним, за відсутності завершеної та юридично оформленої процедури зарахування зустрічних вимог, не є правовою підставою для припинення або зменшення грошового зобов`язання за Договором-1. Відтак, сума основного авансового боргу у розмірі 1 029 331,95 грн є доведеною Позивачем та не спростованою з боку Відповідачів.

Щодо нарахування пені, штрафу та процентів річних, суд зазначає наступне. 
У зв`язку з простроченням виконання зобов`язання Відповідачем-1, Позивачем заявлено до стягнення 281 489,47 грн штрафних санкцій (пені), 257 472,00 грн штрафу та 303 430,45 грн процентів за користування грошовими коштами.
Відповідно до пункту 3 частини 1 статті 611 ЦК України, у разі порушення зобов`язання настають правові наслідки, встановлені договором або законом, зокрема сплата неустойки. Статтею 549 ЦК України визначено, що неустойкою (штрафом, пенею) є грошова сума або інше майно, які боржник повинен передати кредиторові у разі порушення боржником зобов`язання. Штрафом є неустойка, що обчислюється у відсотках від суми невиконаного зобов`язання. Пенею є неустойка, що обчислюється у відсотках від суми несвоєчасно виконаного грошового зобов`язання за кожен день прострочення.
Відповідач-1 у відзиві зазначає, що одночасне стягнення пені та штрафу є встановленням подвійної відповідальності за одне і те саме порушення, що суперечить статті 61 Конституції України.
Суд відхиляє ці заперечення, керуючись усталеною правовою позицією Великої Палати Верховного Суду, викладеною у постанові від 01.06.2021 у справі № 910/12876/19. Велика Палата дійшла висновку, що одночасне стягнення штрафу та пені не суперечить статті 61 Конституції України, оскільки за статтею 549 ЦК України пеня та штраф є лише формами єдиного інституту — неустойки, а за статтею 230 ГК України — видами штрафних санкцій. Вони не є окремими самостійними видами юридичної відповідальності, а в межах одного виду відповідальності (цивільно-правової) законодавство дозволяє застосовувати різний набір санкцій. 
Суд звертає увагу, що сторони у Договору-1 добровільно та взаємно погодили умови та забезпечення виконання зобов`язань, скориставшись принципом свободи договору (ст. 6, 627 ЦК України).
Щодо нарахування процентів у розмірі 303 430,45 грн, суд зазначає, що вони нараховані як плата за користування грошовими коштами покупця (авансом), право на отримання яких передбачено безпосередньо умовами договору та нормами статей 536, 693 ЦК України. Перевіривши розрахунок Позивача в частині періодів прострочення, бази нарахування та ставок, суд визнає нарахування пені - 281489,47грн, штрафу - 257 472,00 грн та процентів - 303 430,45 грн, як арифметично вірними та правомірними.

Щодо клопотання Відповідача-1 про зменшення розміру штрафних санкцій, суд зазначає наступне. 
Відповідач-1 звернувся до суду із клопотанням про зменшення розміру нарахованих санкцій на 89% на підставі статті 551 ЦК України, посилаючись на скрутне фінансове становище, введення воєнного стану в Україні та тривалу хворобу керівника (єдиного працівника підприємства).
Відповідно до частини 3 статті 551 ЦК України та статті 233 ГК України, розмір неустойки може бути зменшений за рішенням суду, якщо він значно перевищує розмір збитків, та за наявності інших обставин, які мають істотне значення (зокрема, ступінь виконання зобов`язання, майновий стан сторін, інтереси не лише боржника, а й кредитора).
Зменшення розміру заявленої до стягнення неустойки є дискреційним правом суду, і воно реалізується судом з метою недопущення безпідставного збагачення однієї із сторін за рахунок іншої, а також для дотримання балансу інтересів контрагентів та принципів справедливості й пропорційності.
Водночас, у сфері господарських відносин суб`єкти здійснюють підприємницьку діяльність на власний ризик (ст. 42 ГК України). Сама по собі наявність воєнного стану чи загальні економічні труднощі в країні не можуть виступати універсальною підставою для звільнення боржника від відповідальності або автоматичного зменшення санкцій, якщо боржником не доведено прямий та непереборний причинно-наслідковий зв`язок між військовими діями та неможливістю виконання конкретного обов`язку з поставки товару чи повернення коштів.
Відповідач-1 не надав суду належних, допустимих та переконливих доказів (зокрема, висновків чи сертифікатів Торгово-промислової палати про форс-мажорні обставини), які б підтверджували об`єктивну неможливість повернути отриманий аванс протягом тривалого часу. Посилання на хворобу керівника також не звільняє юридичну особу від обов`язку забезпечити належне управління процесами та виконання договірних зобов`язань перед третіми особами.
Оскільки Позивачем повністю доведено факт тривалого та істотного порушення його прав, а Відповідачем-1 не надано доказів вчинення будь-яких дій для добровільного врегулювання або мінімізації боргу, суд не знаходить об`єктивних правових підстав для задоволення клопотання Відповідача-1 про зменшення санкцій на 89%, у зв`язку з чим у задоволенні клопотання слід відмовити.

Щодо вимог до Поручителя ( ОСОБА_1 ) про стягнення 284 807,64 грн.
Позивач просить стягнути з Поручителя пеню у сумі 144 864,25 грн та проценти за користування коштами у розмірі 139 943,39 грн на підставі пунктів 3.10 та 3.11 Договору поруки за несвоєчасне виконання вимоги кредитора.
Суд, оцінюючи вимогу про стягнення з Поручителя процентів за користування грошовими коштами у розмірі 139 943,39 грн, дійшов висновку про відсутність правових підстав для її задоволення, виходячи з наступного.
Відповідно до положень Цивільного кодексу України (зокрема ст. 536, 693 ЦК України), проценти за користування чужими грошовими коштами за своєю правовою природою є платою за фактичне утримання та використання капіталу (коштів), який було передано особі як аванс чи попередня оплата.
Зобов`язання поруки за своєю юридичною суттю є додатковим (акцесорним) зобов`язанням, спрямованим виключно на забезпечення виконання основного боргу іншою особою. Поручитель не є безпосереднім учасником господарської операції з поставки товару та вказані грошові кошти (суму авансу) від Позивача особисто не отримував. Оскільки грошова сума не перебувала у володінні чи користуванні фізичної особи ОСОБА_1 , нарахування на нього плати за користування у вигляді процентів безпосередньо з Поручителя суперечить правовій природі інституту поруки та базовим принципам цивільного законодавства. За таких обставин, у стягненні 139 943,39 грн процентів з Поручителя слід відмовити.
Розглядаючи вимогу про стягнення з Поручителя пені у сумі 144 864,25 грн за п. 3.10 Договору поруки, суд визнає її правомірною, оскільки Поручитель порушив строк виконання письмової вимоги кредитора, а отже в цій вимозі слід задовольнити. 

Оцінюючи правові доводи Відповідача-2 (Поручителя) щодо припинення договору поруки на підставі частини 1 статті 559 та частини 2 статті 604 ЦК України внаслідок укладення між Позивачем та Відповідачем-1 Договору поставки № AVC-091025-ТЕХ від 09.10.2025 (Договір-2), який Відповідач-2 кваліфікує як договір новації, суд зазначає таке.
Згідно з частиною 2 статті 604 ЦК України зобов`язання припиняється за домовленістю сторін про заміну первісного зобов`язання новим зобов`язанням між тими ж сторонами (новація). 
Аналіз статті 604 ЦК України дозволяє стверджувати, що новація – це угода про заміну первинного зобов`язання новим зобов`язанням між тими самими сторонами. Вона не припиняє правового зв`язку сторін, оскільки замість зобов`язання, дія якого припиняється, виникає узгоджене ними нове зобов`язання.
Зі змісту статті 604 ЦК України вбачається, що ознаками новації є: спосіб припинення зобов`язання; вона можлива лише між тими самими сторонами (сторонами попереднього зобов`язання); двостороннім правочином (договором); нове зобов`язання пов`язане з попереднім і спрямоване саме на заміну первісного зобов`язання новим, а не на заміну цього зобов`язання.
До умов новації згідно вимог закону віднесено наступні: нове зобов`язання повинне пов`язувати тих самих осіб, що і первісне; сторони мають досягти згоди щодо заміни одного зобов`язання іншим, а «домовленість про новацію», – це договір про заміну зобов`язання; вчиняється новація у формі двостороннього правочину (новаційного договору), який має відповідати вимогам до форми та змісту, необхідних для нового зобов`язання; наявність наміру сторін вчинити новацію, про який сторони повинні обов`язково вказати у договорі, а за відсутності такого застереження первинне зобов`язання не припиняється, а буде діяти поряд з новим; дійсність первинного зобов`язання (недійсність первинного зобов`язання веде до недійсності і нового зобов`язання, що витікає з новації, якщо ж недійсним є новаційний договір, сторони залишаються пов`язаними первинним зобов`язанням, і новація не відбувається); заміна змісту зобов`язання, або має виконуватися те саме, але на іншій правовій підставі; допустимість заміни первісного зобов`язання новим.
Отже, важливою умовою новації є наявність наміру сторін вчинити новацію, про який сторони повинні обов`язково вказати у договорі, оскільки за відсутності такого застереження первинне зобов`язання не припиняється, а буде діяти поряд із новим.
Така позиція викладена Верховним Судом у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду в результаті перегляду справи № 609/67/18 у постанові від 13 березня 2019 року (касаційне провадження № 61-43444св18).
Дослідивши зміст та правову природу Договору поставки № AVC-091025-ТЕХ від 09.10.2025 (Договір-2), Суд установив, що його предметом є поставка іншого виду сільськогосподарської продукції (соняшника) між тими ж сторонами. 
Проте, сама по собі зміна номенклатури товару чи укладення нового договору поставки в межах господарських відносин тих самих контрагентів не змінює правову природу первісного зобов`язання. Обидва правочини (Договір-1 та Договір-2) є договірними зобов`язаннями - купівлі-продажу (поставки), що регулюються нормами параграфа 3 глави 54 ЦК України. 
При цьому, Відповідач-1 посилався у відзиві на Розділ 9 Договору-2, де сторони передбачили не припинення первісного боргу за Договором-1, а на створення додаткового організаційно-правового механізму його погашення - шляхом проведення у майбутньому взаємозаліку зустрічних однорідних грошових вимог.
Отже, укладання Договору-2 виступає додатковим інструментом врегулювання (реструктуризації) заборгованості, а не новацією у розумінні статті 604 ЦК України.
Укладення Договору-2 не тягне за собою припинення первісного зобов`язання боржника за Договором-1 у повному обсязі, а отже доводи Поручителя (відповідача-2) про припинення акцесорного (забезпечувального) зобов`язання на підставі частини 1 статті 559 ЦК України не приймаються судом, як необґрунтовані. 

Щодо заяви про зменшення санкцій стосовно ОСОБА_1 , суд зазначає наступне.
Враховуючи компенсаційний характер неустойки, позиції Позивача, а також майновий стан Поручителя, який виїхав за кордон через воєнні дії, суд вважає за доцільне відмовити у задоволенні заяви про зменшення, оскільки ст. 551 ЦК України не зобов`язує суд на здійснення зменшення, а є дискреційним правом щодо зменшення розміру пені. Так, з боку Позивача доведено підстави порушення з боку Поручителя умови Договору поруки, перевіривши нарахування Позивачем зазначеної суми, суд дійшов висновку про задоволення вимог щодо стягнення пені у розмірі 144864,25 грн.

Однією із основоположних засад цивільного законодавства є справедливість, добросовісність та розумність (п. 6 ч. 1 ст. 3 ЦК України). Тобто дії учасників цивільних правовідносин мають відповідати певному стандарту поведінки, що характеризується чесністю, відкритістю і повагою інтересів іншої сторони договору або відповідного правовідношення.
Принцип справедливості, добросовісності і розумності є проявом категорій справедливості, добросовісності і розумності як суті права загалом. Принцип добросовісності є одним із засобів утримання сторін від зловживання своїми правами. Основне призначення цього принципу вбачається в наданні суддям більше можливостей з`ясовувати в повному обсязі фактичні обставини справи і, насамкінець, встановити об`єктивну істину. Загалом зміст цього принципу (справедливості, добросовісності і розумності) полягає в тому, що тексти законів, правочинів та їх застосування суб`єктами цивільних правовідносин мають бути належними і справедливими та відповідати загальновизнаним нормам обороту та нормам закону.
Згідно зі ст. 13 ЦК України, визначивши межі здійснення цивільних прав, закон встановлює, що особа здійснює свої цивільні права вільно, на власний розсуд; при здійсненні своїх прав особа зобов`язана утримуватися від дій, які могли б порушити права інших осіб, завдати шкоди довкіллю або культурній спадщині; не допускаються дії особи, що вчиняються з наміром завдати шкоди іншій особі, а також зловживання правом в інших формах.
Цивільне законодавство ґрунтується на вільному здійсненні цивільних прав, а також добросовісності учасників цивільних правовідносин при здійсненні цивільних прав і виконання обов`язків. Таким чином, особа не може отримувати переваги від недобросовісної поведінки.
Звертаючись до категорії стандарту доказування, суд відзначає, що принцип змагальності забезпечує повноту дослідження обставин справи. Цей принцип передбачає покладання тягаря доказування на сторони. Одночасно цей принцип не передбачає обов`язку суду вважати доведеною та встановленою обставину, про яку сторона стверджує. Така обставина підлягає доказуванню таким чином, аби задовольнити, як правило, стандарт переваги більш вагомих доказів, тобто коли висновок про існування стверджуваної обставини з урахуванням поданих доказів видається більш вірогідним, ніж протилежний (див. постанови Верховного Суду від 09.08.2022 у справі № 902/1038/21, від 25.06.2020 у справі N 924/233/18, від 02.10.2018 у справі N 910/18036/17, від 23.10.2019 у справі № 917/1307/18, від 18.11.2019 у справі № 902/761/18, від 04.12.2019 у справі № 917/2101/17). При цьому, важливим стає те, не скільки доказів буде надано за кількістю, а їх змістовна вага, тобто домінування не у кількісному, а у якісному вимірі.

Суд ще раз звертає увагу, що всім учасникам справи було надано достатньо часу для здійснення свого процесуального обов`язку шляхом подання доказів, пояснень, заперечень тощо. 

Судові рішення мають ґрунтуватися на Конституції України, а також на чинному законодавстві, яке не суперечить їй.
Суд безпосередньо застосовує Конституцію України, якщо зі змісту норм Конституції не випливає необхідності додаткової регламентації її положень законом або якщо закон, який був чинним до введення в дію Конституції чи прийнятий після цього, суперечить їй.
Якщо зі змісту конституційної норми випливає необхідність додаткової регламентації її положень законом, суд при розгляді справи повинен застосувати тільки той закон, який ґрунтується на Конституції і не суперечить їй.
Зокрема, у пункті 26 рішення Європейського суду з прав людини у справі "Надточій проти України" (далі - ЄСПЛ) та пункті 23 рішення ЄСПЛ "Гурепка проти України № 2" наголошено, що принцип рівності сторін - один зі складників ширшої концепції справедливого судового розгляду, за змістом якого кожна сторона повинна мати розумну можливість обстоювати свою позицію у справі в умовах, які не ставлять її у суттєво менш сприятливе становище порівняно з опонентом.
Суд вважає за можливе у виниклих правовідносинах за суттю спору застосувати принцип справедливості визначений на законодавчому рівні у межах ч. 1 ст. 2 ГПК України.
На єдність права і справедливості неодноразово вказував і Конституційний Суд України. Зокрема, у рішенні від 22 вересня 2005 року № 5-рп/2005 зазначено: "із конституційних принципів рівності і справедливості випливає вимога визначеності, ясності і недвозначності правової норми, оскільки інше не може забезпечити її однакове застосування, не виключає необмеженості трактування у правозастосовній практиці і неминуче призводить до сваволі". "Справедливість - одна з основних засад права, є вирішальною у визначенні його як регулятора суспільних відносин, одним із загальнолюдських вимірів права" (Рішення КСУ від 2 листопада 2004 року № 15-рп/2004).
Окрім того, принцип справедливості поглинається напевно найбільшим за своєю "питомою вагою" принципом верховенства права, який також чітко зафіксований у новітніх кодексах. Лише додержання вимог справедливості під час здійснення судочинства дозволяє характеризувати його як правосуддя. Цю думку можна, зокрема, простежити і в рішенні Конституційного Суду України від 30 січня 2003 р. № 3-рп/2003: "правосуддя за своєю суттю визнається таким лише за умови, що воно відповідає вимогам справедливості і забезпечує ефективне поновлення в правах".
Суд наполягає на застосуванні принципу справедливості (ст. 2 ГПК України) замість закону (praeter legem) і всупереч закону (adversus legem). Адже трапляються випадки, коли несправедливі нормативно-правові акти з`являються внаслідок "помилок" законодавця. Інша ситуація може мати місце тоді, коли застосування нормативно-правового акту в конкретній ситуації у сукупності з іншими істотними обставинами справи стає настільки несумісним зі справедливістю, що унеможливлює його застосування в розумінні здорового глузду.
Суд вважає за необхідне звернути увагу на Постанову Касаційного цивільного суду від 16 січня 2019 року по справі №521/17654/15-ц. Верховний Суд яскраво демонструє, що принцип справедливості кореспондує з принципом добросовісності.
Також, суд звертає увагу на Постанову Великої Палати Верховного Суду по справі №607/4316/17-ц від 25.03.2019. У вказаній Постанові суд застосував недискримінаційний підхід та принцип неупередженості (Рішення Конституційного Суду України в рішенні від 2 листопада 2004 р. № 15-рп/2004у), який також підлягає застосуванню судом у справі, що розглядається.
Свого часу, Верховний Суд застосував західну доктрину "Contra proferentem (лат. verba chartarum fortius accipiuntur contra proferentem - слова договору повинні тлумачитися проти того, хто їх написав)", у вирішенні договірного спору, який тлумаченні умов договору (Постанови ВС по справам № №753/11000/14-ц, № 910/16011/17).
Обов`язок суду мотивувати прийняття або відхилення доводів сторін по суті спору полягає у відображенні в судовому рішенні висновків суду про те, що саме дало йому підстави прийняти та/чи відхилити аргументи сторін щодо суті спору, з посиланням на з`ясовані у справі обставини та норми матеріального чи процесуального права, що підлягають застосуванню до правовідносин, що склались.
Згідно зі статтею 17 Закону України "Про виконання рішень і застосування практики Європейського суду з прав людини" та частини четвертої статті 11 ГПК України чинної редакції суди застосовують при розгляді справ Конвенцію про захист прав людини і основоположних свобод та практику Європейського суду з прав людини як джерело права. За змістом рішення Європейського суду з прав людини у справі "Хаджинастасіу проти Греції" національні суди повинні зазначати з достатньою ясністю підстави, на яких ґрунтується їхнє рішення, що, серед іншого, дає стороні можливість ефективно скористатися наявним у неї правом на апеляцію. У рішенні Європейського суду з прав людини у справі "Кузнецов та інші проти Російської Федерації" зазначено, що ще одним завданням вмотивованого рішення є продемонструвати сторонам, що вони були почуті, вмотивоване рішення дає можливість стороні апелювати проти нього нарівні з можливістю перегляду рішення судом апеляційної інстанції. Така позиція є усталеною практикою Європейського суду з прав людини (справи "Серявін та інші проти України", "Проніна проти України"), з якої випливає, що ігнорування судом доречних аргументів сторони є порушенням статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод.
Так, зокрема, відповідно до п. 58 Рішення ЄСПЛ по справі "Серявін та інші проти України" (Заява N 4909/04) від 10 лютого 2010 року визначено, що згідно з його усталеною практикою, яка відображає принцип, пов`язаний з належним здійсненням правосуддя, у рішеннях судів та інших органів з вирішення спорів мають бути належним чином зазначені підстави, на яких вони ґрунтуються. Хоча пункт 1 статті 6 Конвенції зобов`язує суди обґрунтовувати свої рішення, його не можна тлумачити як такий, що вимагає детальної відповіді на кожен аргумент. Міра, до якої суд має виконати обов`язок щодо обґрунтування рішення, може бути різною в залежності від характеру рішення (див. рішення у справі "Руїс Торіха проти Іспанії" (Ruiz Torija v. Spain) від 9 грудня 1994 року, серія A, N 303-A, п. 29). Хоча національний суд має певну свободу розсуду щодо вибору аргументів у тій чи іншій справі та прийняття доказів на підтвердження позицій сторін, орган влади зобов`язаний виправдати свої дії, навівши обґрунтування своїх рішень (див. рішення у справі "Суомінен проти Фінляндії" (Suominen v. Finland), N 37801/97, п. 36, від 1 липня 2003 року). Ще одне призначення обґрунтованого рішення полягає в тому, щоб продемонструвати сторонам, що вони були почуті. Крім того, вмотивоване рішення дає стороні можливість оскаржити його та отримати його перегляд вищестоящою інстанцією. Лише за умови винесення обґрунтованого рішення може забезпечуватись публічний контроль здійснення правосуддя (див. рішення у справі "Гірвісаарі проти Фінляндії" (Hirvisaari v. Finland), N 49684/99, п. 30, від 27 вересня 2001 року), більше того, воно дозволяє судам вищих інстанцій просто підтримати мотиви, наведені судами нижчих інстанцій, без того, щоб повторювати їх (параграф 32 рішення у справі "Хірвісаарі проти Фінляндії").
Право на вмотивованість судового рішення є складовою права на справедливий суд, гарантованого статтею 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод. Як неодноразово вказував Європейський суд з прав людини, право на вмотивованість судового рішення сягає своїм корінням більш загального принципу, втіленого у Конвенції, який захищає особу від сваволі; рішення національного суду повинно містити мотиви, які достатні для того, щоб відповісти на істотні аспекти доводів сторін (рішення у справі "Роуз Торія проти Іспанії", параграфи 29-30). Це право не вимагає детальної відповіді на кожен аргумент, використаний стороною (рішення у справі "Хірвісаарі проти Фінляндії", параграф 32).
Зазначені тези знаходять своє підтвердження і у Постанові Верховного суду від 28 березня 2017 року по справі №800/527/16.
У пункті 41 Висновку № 11 (2008) Консультативної ради європейських суддів до уваги Комітету міністрів ради Європи щодо якості судових рішень зазначено, що обов`язок судів наводити підстави для своїх рішень не означає необхідності відповідати на кожен аргумент захисту на підтримку кожної підстави. Обсяг цього обов`язку може змінюватися залежно від характеру рішення. Згідно з практикою Європейського суду з прав людини, очікуваний обсяг обґрунтування залежить від різних доводів, що їх може наводити кожна із сторін, а також від різних правових положень, звичаїв та доктринальних принципів, а крім того ще й від різних практик підготовки та представлення рішень у різних країнах. З тим, щоб дотриматись принципу справедливого суду, обґрунтування рішення повинно засвідчити, що суддя справді дослідив усі основні питання, винесені на його розгляд.

Суд вважає обсяг вмотивування судового рішення є достатнім для його прийняття.
Згідно з практикою Європейського суду з прав людини одним з основних елементів верховенства права є принцип правової певності, який, серед іншого, передбачає, що рішення суду з будь-якої справи, яке набрало законної сили, не може бути поставлено під сумнів (рішення Європейського суду з прав людини у справах: Sovtransavto Holding v. Ukraine, no. 48553/99, § 77, від 25 липня 2002 року; Ukraine-Tyumen v. Ukraine, no. 22603/02, §§ 42 та 60, від 22 листопада 2007 року).
Суд, також нагадує, що концепція "майна" в розумінні статті 1 Першого протоколу до Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод 1950 року (далі - Конвенція) має автономне значення, тобто не обмежується власністю на матеріальні речі та не залежить від формальної класифікації у внутрішньому праві: певні інші права та інтереси, що становлять активи, також можуть вважатися "правом власності", а відтак і "майном".
Відповідно до ст. 73 ГПК України, доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи. Ці дані встановлюються такими засобами: письмовими, речовими і електронними доказами; висновками експертів; показаннями свідків.
Згідно ч. 1 ст. 74 ГПК України, кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень. За змістом ст. 76 ГПК України належними є докази, на підставі яких можна встановити обставини, які входять в предмет доказування. Суд не бере до розгляду докази, які не стосуються предмета доказування. Предметом доказування є обставини, які підтверджують заявлені вимоги чи заперечення або мають інше значення для розгляду справи і підлягають встановленню при ухваленні судового рішення. Водночас обставини, які відповідно до законодавства повинні бути підтверджені певними засобами доказування, не можуть підтверджуватися іншими засобами доказування (ст. 77 ГПК України).
Відповідно до ст. 86 ГПК України, суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Жодні докази не мають для суду заздалегідь встановленої сили. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності. Суд надає оцінку як зібраним у справі доказам в цілому, так і кожному доказу (групі однотипних доказів), який міститься у справі, мотивує відхилення або врахування кожного доказу (групи доказів).
Відповідно до п. 2 ч. 1 ст. 129 ГПК України, судовий збір у спорах, що виникають при виконанні договорів та з інших підстав покладається на сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог. 
На підставі викладеного, керуючись ст.ст. 124, 129 Конституції України, ст.ст. 4, 11, 12, 13, 73, 74, 76-79, 86, 91, 123, 129, 130, 232, 233, 236, 237, 238, 240, 241, 247 - 252 Господарського процесуального кодексу України, суд -  

ВИРІШИВ:

Позов задовольнити частково.

Стягнути солідарно з Товариства з обмеженою відповідальністю «АГРОСТАНИЦЯ» (код ЄДРПОУ: 45694204, адреса місцезнаходження: 63232, Харківська область, Красноградський р., с. Станичне, вулиця Весела, 9) та Фізичної особи ОСОБА_1 (РНОКПП: НОМЕР_1 , адреса проживання: АДРЕСА_1 ) на користь Товариства з обмеженою відповідальністю «ТРАЙГОН-ЕКСПОРТ» (код ЄДРПОУ 36469551, адреса місцезнаходження: 04116, м. Київ, вул. Старокиївська, 10, корпус Г) заборгованість за Договором поставки у розмірі 1 871 723,87 грн (де: 1 029 331,95 грн – попередньої оплати, 281 489,47 грн – штрафних санкцій, 303 430,45 грн – процентів за користування грошовими коштами, 257 472 грн – штрафу). 

Стягнути з Фізичної особи ОСОБА_1 (РНОКПП: НОМЕР_1 , адреса проживання: АДРЕСА_1 ) на користь Товариства з обмеженою відповідальністю «ТРАЙГОН-ЕКСПОРТ» (код ЄДРПОУ 36469551, адреса місцезнаходження: 04116, м. Київ, вул. Старокиївська, 10, корпус Г) заборгованість за Договором поруки від 07.07.2025 у вигляді пені у розмірі 144 864,25 грн. 

Стягнути з Товариства з обмеженою відповідальністю «АГРОСТАНИЦЯ» (код ЄДРПОУ: 45694204, адреса місцезнаходження: 63232, Харківська область, Красноградський р., с. Станичне, вулиця Весела, 9) на користь Товариства з обмеженою відповідальністю «ТРАЙГОН-ЕКСПОРТ» (код ЄДРПОУ 36469551, адреса місцезнаходження: 04116, м. Київ, вул. Старокиївська, 10, корпус Г) суму судового збору у розмірі 11 230,35 грн.

Стягнути з Фізичної особи ОСОБА_1 (РНОКПП: НОМЕР_1 , адреса проживання: АДРЕСА_1 ) на користь Товариства з обмеженою відповідальністю «ТРАЙГОН-ЕКСПОРТ» (код ЄДРПОУ 36469551, адреса місцезнаходження: 04116, м. Київ, вул. Старокиївська, 10, корпус Г) суму судового збору у розмірі 12 968,72 грн.

Видати накази після набрання рішенням законної сипи. 

В частині стягнення Фізичної особи ОСОБА_1 (РНОКПП: НОМЕР_1 , адреса проживання: АДРЕСА_1 ) процентів за користування коштам у розмірі 139 943,39 грн - відмовити. 

Повне рішення складено "10" липня 2026 р. 

Рішення господарського суду набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги, якщо апеляційну скаргу не було подано. У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після повернення апеляційної скарги, відмови у відкритті чи закриття апеляційного провадження або прийняття постанови суду апеляційної інстанції за наслідками апеляційного перегляду.
Апеляційна скарга відповідно до ст. 256 Господарського процесуального кодексу України на рішення суду подається протягом двадцяти днів з дня складення повного судового рішення. 

Суддя		І.П. Жигалкін