ЄУН 932/7564/25
Провадження №2/932/2604/25

РІШЕННЯ
іменем України

02.07.2026            місто Дніпро 

Шевченківський районний суд міста Дніпра в складі:
головуючого – судді Салькової В.С., 
за участі секретаря судового засідання Щербаченко А.В., 
позивача ОСОБА_1 , 
представника відповідача – адвоката Тер-Товмасян Ю.Г., 
розглянувши у відкритому судовому засіданні в залі суду в порядку загального позовного провадження цивільну справу за позовом  ОСОБА_1 до Комунального підприємства «Дніпропетровський обласний медичний центр соціально значущих хвороб» Дніпропетровської обласної ради про стягнення середнього заробітку, визнання наказу незаконним, зобов`язання вчинити певні дії та відшкодування моральної шкоди,

ВСТАНОВИВ:

І. Стислий виклад позиції та вимоги позивача, позиція відповідача 
Позивач ОСОБА_1 звернувся до суду з цим позовом і в обґрунтування вимог зазначив таке. 
З 26.04.2010 він працював у відповідача на посаді інженера та 10.05.2018 був звільнений наказом №160-к від 10.05.2018 на підставі ч.4 ст.40 КЗпП України. 
Ним було оскаржене своє звільнення та постановою Дніпровського апеляційного суду від 24.12.2020 у справі №200/20428/17 його вимоги були задоволені частково, наказ про звільнення визнано незаконним та вирішено негайно поновити його на роботі, а потім постановою Верховного Суду справу направлено на новий розгляд до Дніпровського апеляційного суду. 
Через невиконання відповідачем постанови Дніпровського апеляційного суду від 24.12.2020 в частині негайного поновлення його на роботі ним було пред`явлено до примусового виконання у Самарський ВДВС у м. Дніпрі Південно-Східного міжрегіонального управління Міністерства юстиції виконавчий лист, виданий 12.01.2021, було порушене виконавче провадження №64403540.
Через тривале невиконання постанови суду та вимог виконавчого листа він звернувся 21.02.2022 до Бабушкінського районного суду м. Дніпропетровська з позовом про стягнення середнього заробітку за час затримки виконання постанови суду про його негайне поновлення на роботі за період з 18.07.2021 до дати розгляду справи судом, відшкодування моральної шкоди та зобов`язання вчинити дії. Рішенням суду у справі №932/1440/22 від 06.12.2024 його вимоги були задоволені частково та стягнуто з відповідача на його користь 447567,47 грн середнього заробітку за період 12.12.2021 по 06.12.2024 та 80000,00 грн у відшкодування моральної шкоди, в іншій частині вимог відмовлено. За скаргою відповідача постановою Дніпровського апеляційного суду від 15.04.2025 рішення суду першої інстанції в частині стягнення середнього заробітку скасовано, суму відшкодування моральної шкоди зменшено до 10000,00 грн. 
Під час тривання цих подій ним двічі оскаржувалися постанови державного виконавця про закінчення виконавчого провадження, які судом були скасовані. 
Наказом відповідача №44-ос від 09.04.2021 його знов було звільнено з роботи на підставі п.4 ст.40 КЗпП України за прогул без поважної причини. 30.04.2021 він оскаржив звільнення до суду. Рішенням Бабушкінського районного суду м. Дніпропетровська від 17.12.2021 у справі №932/3582/21, підтвердженим постановою Дніпровського апеляційного суду від 26.05.2022, визнані незаконними наказ №21-ос від 18.02.2021 про його поновлення на роботі, наказ №22-ос від 22.02.2021 про внесення змін до наказу №21-ос від 18.02.2021 та наказ №44-ос від 09.04.2021 про звільнення. 
Його неодноразові спроби поновитися на посаді інженера у примусовому порядку лишилися безрезультатними через систематичне саботування відповідачем судового рішення. Незважаючи на встановлений факт порушення трудового законодавства відповідачем, останнім досі не відшкодовано на його користь середній заробіток за час вимушеного прогулу внаслідок незаконного звільнення 09.04.2021. 
То ж, він просить суд стягнути з відповідача на свою користь середній заробіток за час вимушеного прогулу від дати незаконного звільнення 09.04.2021 по дату прийняття рішення у справі з урахуванням індексу інфляції. За його розрахунком за період з 09.04.2021 по дату складання позову 03.07.2025 розмір середнього заробітку за час вимушеного прогулу без урахування індексу інфляції, доплат та премій становить 328965,00 грн (виходячи з обрахованого ним середньоденного заробітку 313,30 грн та середньомісячної заробітної плати 6579,30 грн). 
Також за твердженням відповідача його поновлено на роботі наказом №212-т/ос від 16.10.2024, який наразі є чинним. Він не згоден з такою оцінкою правових наслідків постанови апеляційного суду від 11.06.2025, оскільки виконавче провадження №64403540 є продовженням та невід`ємною частиною судового процесу в сенсі виконання рішення про поновлення на роботі. Судом вказано на невиконання відповідачем рішення про поновлення, бо якщо б він був поновлений 16.10.2024, постанова апеляційного суду від 11.06.2025 втрачала б сенс. 
З боку відповідача існує фактичний недопуск його на роботу, з приводу чого апеляційним судом вказано, що виконання рішення вважається закінченим з моменту фактичного допуску працівника до роботи і можливості виконання своїх обов`язків. 
Оскільки його не поновлено на роботі через фактичний недопуск до роботи, а відповідні накази відповідач продукує з поміркованих підстав, просив суд визнати незаконним наказ №212-т/06 від 16.10.2024 про його поновлення на роботі. 
Крім того, відповідачем внесені до його трудової книжки незаконні записи та не внесені законні, що призвело до порушення його прав при врахуванні записів трудової книжки Пенсійним фондом України та при влаштуванні на роботу з метою отримання заробітку для фізичного існування. Так, відповідач не зазначив в трудовій книжці у розділі 3 «Відомості про роботу» як заголовок повне найменування підприємства, не вніс окремим рядком запис про час його служби в ЗСУ за мобілізацією. Записи за №№30,33,34 мали бути скасовані відповідними записами відповідача. Запис №34 про звільнення за прогул на підставі наказу №44-ос від 09.04.2021 не скасований відповідним записом дотепер та ніяк не корелюється з п.2 наказу №212-т/ос від 16.10.2024, а запис №30 від 18.02.2021 про скасування запису у трудовій книжці №23 про звільнення за прогул наказом №160-к від 10.05.2018 та запис №38 від 16.10.2024 про скасування запису №23 про звільнення за прогул наказом №160-к від 10.05.2018 однакові за змістом та дублюються. Трудова книжка відповідачем йому не видана на руки, що унеможливлює з 01.01.2025 його працевлаштування на іншому підприємстві, трудова книжка незаконно утримується відповідачем. Під час проведення виконавчих дій на території підприємства з примусового поновлення його на роботі 16.10.2024 на вимогу відповідача він передав інспектору відділу кадрів свою трудову книжку для здійснення процедури поновлення, а також на вимогу бухгалтера відповідача надав реквізити своєї банківської карти для виплат. Відповідач нарахував та переслав на його рахунок заробітну плату за неповний робочий місяць від 17.10.2024 по 30.10.2024, що здійснено з порушенням чинного законодавства на підставі сфальшованого табелю обліку робочого часу інженера за жовтень 2024 року та з поміркованих підстав, оскільки він не працював та не був допущений відповідачем до фактичного виконання своїх попередніх обов`язків у цей період. В подальшому від 30.10.2024 і дотепер відповідач не проводив йому виплат та відмовився віддати трудову книжку. Тому просить суд зобов`язати відповідача внести належні законні записи та необхідні виправлення до його трудової книжки, а також повернути йому трудову книжку. 
Також просить стягнути з відповідача на свою користь середній заробіток у зв`язку із затримкою видачі трудової книжки від 01.11.2023 по дату ухвалення судом рішення у справі з урахуванням індексу інфляції. На дату складання позову за його розрахунком сума становить 130640,00 грн. 
Крім того у зв`язку з триваючим невиконанням рішення суду про поновлення на роботі просить стягнути з відповідача на свою користь середній заробіток за час затримки виконання постанови Дніпровського апеляційного суду від 24.12.2020 за період з 07.12.2024 по дату ухвалення рішення у справі з урахуванням індексу інфляції. На дату складання позову за його розрахунком сума становить 114310,00 грн. 
Вважає, що відповідачем завдано йому й моральної шкоди через тривале невиконання рішення суду про поновлення на роботі. Він був позбавлений джерела існування, не може працювати та отримувати заробітну плату, утримувати себе, вчасно сплачувати комунальні платежі. Через велику заборгованість за послуги ЖКГ він не має можливості скористатися державною субсидією, досяг повного зубожіння, що спричинило порушення родинних та соціальних зв`язків. Він не може придбати собі продукти харчування, одяг та ліки, яких потребує через хворобу серця. Вважає достатнім для відшкодування завданої йому моральної шкоди 220000,00 грн, які просить стягнути з відповідача на свою користь. 
Відповідачем подано суду відзив на позовну заяву, згідно з яким позовні вимоги не визнані. 
Щодо вимог про стягнення середнього заробітку за час вимушеного прогулу за період з дати звільнення 09.04.2021 за наказом №44-ос. 
Постановою Дніпровського апеляційного суду від 24.12.2020 у справі 200/20428/17 від 24.12.2020 визнано незаконним наказ №160-к від 10.05.2018 про звільнення ОСОБА_1 з негайним поновленням його на раніше займаній посаді інженера в КП «Дніпропетровське обласне клінічне лікувально-профілактичне об`єднання «Фтизіатрія» ДОР» як правонаступника КЗ «Дніпропетровський протитуберкульозний диспансер» ДОР». Постанова була оскаржена позивачем вдруге до Верховного Суду в частині невідшкодування середнього заробітку за час незаконного звільнення з роботи. Постановою Верховного Суду від 08.09.2021 скаргу задоволено частково, скасовано постанову апеляційного суду в частині стягнення середнього заробітку за весь час вимушеного прогулу, справу у цій частині передано на новий розгляд. Рішенням Бабушкінського районного суду м. Дніпропетровська від 17.12.2021 у справі №932/3582/21 позовні вимоги ОСОБА_1 до КП «Криворізький протитуберкульозний диспансер» ДОР про стягнення середнього заробітку за час вимушеного прогулу, стягнення моральної шкоди, стягнення на його користь середнього заробітку за час невиконання відповідачем постанови від 24.12.2020 про його негайне поновлення на посаді інженера з 24.12.2020 по 17.12.2021, зобов`язання виконати певні дії, визнання незаконним наказу про звільнення, визнання незаконним наказу про поновлення на роботі, визнання незаконним наказу про внесення змін до наказу задоволено частково, а саме: стягнуто середній заробіток за час вимушеного прогулу за період з 11.05.2018 по 18.02.2021 у розмірі 134677,92 грн, середній заробіток за час затримки виконання постанови від 24.12.2020 щодо негайного поновлення ОСОБА_1 на посаді інженера за період з 25.12.2020 по 17.12.2021 у розмірі 55532,23 грн; визнано незаконним наказ №21-ос від 18.02.2021 про поновлення ОСОБА_1 на посаді інженера апарату управління; визнано незаконним наказ №22-ос від 22.02.2021 про внесення змін до наказу №21-ос від 18.02.2021 про поновлення ОСОБА_1 на посаді інженера апарату управління; визнано незаконним наказ №44-ос від 09.04.2021 про звільнення ОСОБА_1 ; стягнуто моральну шкоду у розмірі 80000,00 грн та судові витрати. Ухвалою Бабушкінського районного суду м. Дніпропетровська від 29.04.2025 у справі №932/3582/21 виправлено описку у мотивувальній частині вказаного рішення у 5 абзаці сторінки 9 рішення виправлено на: «……тому періодом стягнення з відповідача на користь позивача середнього заробітку за час вимушеного прогулу з 11.05.2018 по 18.02.2021, що складає 904 робочі дні з середньоденною заробітною платою позивача, виходячи з рішення Бабушкінського районного суду м. Дніпропетровська від 11.12.2018 у розмірі 148,98 грн, а тому, на підставі Постанови КМУ №100 від 08.02.1995 розмір середнього заробітку за час невиконання судового рішення становить 134677,92 грн». Отже, фактично вказаним судовим рішенням (яке набрало законної сили) на користь ОСОБА_1 стягнуто: середній заробіток за час вимушеного прогулу за період з 11.05.2018 по 18.02.2021 у розмірі 134677,92 грн; середній заробіток за час затримки виконання постанови від 24.12.2020 у справі №200/20428/17 щодо негайного поновлення ОСОБА_1 на посаді інженера за період з 25.12.2020 по 17.12.2021 у розмірі 55532,23 грн. Отже, визнаючи незаконним наказ №44-ос від 09.04.2021 про звільнення ОСОБА_1 , суд рішенням від 17.12.2021 у справі №932/3582/21 весь період з дати поновлення на роботі 18.02.2021 по дату звільнення 09.04.2021 фактично визнав періодом вимушеного прогулу у зв`язку з невиконанням судового рішення про поновлення на роботі, та включив цей період в період стягнення з роботодавця санкції за невиконання судового рішення – постанови від 24.12.2020 у справі №200/20428/17 щодо негайного поновлення ОСОБА_1 на посаді інженера, що прямо вбачається з резолютивної частини рішення. Таким чином, суд виснував, що з 25.12.2020 між роботодавцем та ОСОБА_1 існують спірні правовідносини з невиконання судового рішення про поновлення на роботі, у зв`язку з чим застосував щодо роботодавця санкцію за ст.236 КЗпП України. Рішенням за період з 25.12.2020 по 17.12.2021 стягнуто середній заробіток за час вимушеного прогулу при затримці виконання постанови щодо негайного поновлення ОСОБА_1 на посаді інженера в розмірі 55532,23 грн, тобто в розумінні ст.236 КЗпП України – стягнено оплату вимушеного прогулу при затримці виконання рішення про поновлення на роботі працівника. Згодом ОСОБА_1 звернувся до суду з позовними вимогами про стягнення з КП «ДОМЦСЗХ» ДОР оплати вимушеного прогулу на підставі ст.236 КЗпП України при затримці виконання рішення суду за період з 18.12.2021 по 06.12.2024, а саме: стягнення оплати вимушеного прогулу у зв`язку з невиконанням судового рішення за період з 18.12.2021 по 06.12.2024 було предметом спору у справі №932/1440/22, в межах розгляду якої Дніпровським апеляційним судом 15.04.2025 рішення Бабушкінського районного суду м. Дніпропетровська від 06.12.2024 в частині стягнення середнього заробітку за час затримки виконання постанови від 24.12.2020 щодо негайного поновлення ОСОБА_1 на посаді інженера, за період з 18.12.2021 по 06.12.2024 у розмірі 447567,47 грн скасоване, ці позовні вимоги залишені без задоволення. Свої позовні вимоги про стягнення середнього заробітку за час вимушеного прогулу у справі №932/7564/25 позивач обґрунтовує приписами ч.2 ст.235 КЗпП України, що безпосередньо пов`язане з фактом постановлення уповноваженим органом рішення про поновлення працівника на роботі та обмежується періодом з дати незаконного звільнення працівника по дату постановлення такого рішення. Оскільки рішення про поновлення працівника на роботі є таким, що підлягає негайному виконанню, то у випадку його не виконання роботодавцем з наступного дня за днем постановлення такого рішення до роботодавця застосовується відповідальність, визначена ст.236 КЗпП України – оплата вимушеного прогулу при затримці виконання рішення про поновлення на роботі працівника, а не розмір середнього заробітку за час вимушеного прогулу на підставі ч.2 ст.235 КЗпП України. Таким чином, положення ч.2 ст.235 КЗпП України не регулюють спірні правовідносини сторін у даній справі, адже з дати поновлення ОСОБА_1 на роботі на підставі постанови Дніпровського апеляційного суду від 24.12.2020 у справі №200/20428/17 і до дати виконання вказаного судового рішення шляхом винесення КП «ДОМЦСЗХ» ДОР наказу №212-т/ос від 16.10.2024 «Про поновлення на роботі ОСОБА_1 » між сторонами спору існували правовідносини з виконання вказаного судового рішення про поновлення позивача на роботі, які врегульовані безпосереднього спеціальною правовою нормою – ст.236 КЗпП України. Отже, вимоги ОСОБА_1 про стягнення середнього заробітку за час вимушеного прогулу на підставі ч.2 ст.235 КЗпП України є безпідставними та задоволенню не підлягають. 
Щодо вимог про визнання незаконним наказу КП «ДОМЦСЗХ» №212-т/ос від 16.10.2024 «Про поновлення на роботі ОСОБА_1 ». 
Даним наказом скасовано наказ від 10.05.2018 №160-к про звільнення ОСОБА_1 ; поновлено ОСОБА_1 на посаді інженера в КП «Дніпропетровській обласний медичний центр соціально значущих хвороб» ДОР з 11.05.2018; доручено інспектору з кадрів внести зміни до трудової книжки ОСОБА_1 та ознайомити його з даним наказом та видати на руки під підпис; постановлено виплатити ОСОБА_1 середній заробіток за час вимушеного прогулу з 18.02.2021 – 16.10.2024; виплатити ОСОБА_1 середній заробіток за затримку виконання постанови Дніпропетровського апеляційного суду від 24.12.2020 у справі №200/20428/17: з 17.04.2021 – 16.10.2024. ОСОБА_1 не наводить підстав для скасування цього наказу, не зазначає, в чому полягає порушення його прав у зв`язку з його прийняттям КП «ДОМЦСЗХ» ДОР, або яким чином, приймаючи оскаржуваний наказ, відповідач порушив чинне законодавство України або інтереси ОСОБА_1 . Наказ був прийнятий за виконавчим листом, виданим на виконання постанови Дніпровського апеляційного суду від 24.12.2020. 
Мотивуючи свої вимоги про визнання незаконним наказу №212-т/ос від 16.10.2024, позивач посилається на зміст постанови Дніпровського апеляційного суду від 11.06.2025 у справі №200/20428/17, яка була прийнята за результатами перегляду ухвали Бабушкінського районного суду м. Дніпропетровська від 14.02.2025 за його скаргою на дії державного виконавця. Суд апеляційної інстанції зобов`язав державного виконавця поновити виконавче провадження №64403540 через відсутність факту допуску позивача до виконання своїх посадових обов`язків, що судом оцінено як обставина, що свідчить про відсутність підстав для закінчення виконавчого провадження. Вказаним судовим рішенням у справі №200/20428/17 жодних порушень прав та інтересів ОСОБА_1 у зв`язку з прийняттям відповідачем оскаржуваного наказу не встановлено, а зобов`язання в судовому порядку державного виконавця поновити виконавче провадження №64403540 не свідчить про неправомірність наказу №212-т/ос від 16.10.2024. Також ОСОБА_1 як на підставу для скасування наказу посилається на рішення Бабушкінського районного суду м. Дніпропетровська від 17.12.2021 у справі №932/3582/21, яким визнано незаконним наказ №21-ос від 18.02.2021 про поновлення ОСОБА_1 на посаді інженера апарату управління. Однак спірні правовідносини у справі №932/3582/21 не є аналогічними до справи №932/7564/25, а висновки суду щодо підстав для скасування наказу про поновлення працівника на роботі не є релевантними до даної справи. Так, у рішенні суду від 17.12.2021 у справі №932/3582/21 підставами для скасування наказу про поновлення працівника на роботі стало встановлення судом того, що складений державним виконавцем акт від 18.02.2021 про поновлення ОСОБА_1 на роботі не є доказом належного виконання рішення суду, оскільки наказ від 18.02.2021 про поновлення стягувача на роботі виданий боржником не відповідно до законодавства про працю, через те, що містить іншу назву посади. При цьому наданий боржником штатний розпис доводить той факт, що на момент видання наказу від 18.02.2021 у боржника була наявна посада інженера, натомість у наказі зазначено про поновлення ОСОБА_1 на посаді інженера апарату управління. Складений пізніше наказ від 22.02.2021, яким внесені зміни до попереднього наказу, підставою для складення акту виконавцем не був, оскільки виданий пізніше. Крім цього, у наказах від 18.02.2021 та від 22.02.2021 було зазначено дату поновлення ОСОБА_1 на посаді – 10.05.2018, що не відповідає вимогам КЗпП України, оскільки 10.05.2018 був його останнім робочим днем, а отже заявник повинен бути поновлений на роботі з 11.05.2018. Також суд зазначив, що боржником та виконавцем суду не надано доказів фактичного допуску стягувача до роботи у вигляді виконання попередніх обов`язків. Надані сторонами виконавчого провадження усні пояснення у судовому засіданні вказують на те, що його фактично до роботи допущено не було, а поновлення на роботі було формальним. Такого висновку дійшов Бабушкінський районний суд м. Дніпропетровська в ухвалі від 27.04.2021, яка постановою Дніпровського апеляційного суду від 25.08.2021 залишена без змін, що в силу ч.4 ст.82 ЦПК України є преюдиційним при розгляді цієї справи та окремому доказуванню не підлягає. Також слід врахувати, що відповідачем виданий наказ №21-ос саме 18.02.2021, тоді як постанова Дніпровського апеляційного суду ухвалена 24.12.2020, про що відповідачеві було достеменно відомо, а з цього слід встановити порушення відповідачем строку поновлення позивача на роботі, оскільки таке поновлення повинно було відбутись з 25.12.2020, як і порушено цей строк державним виконавцем із невірним визначенням в його акті дати поновлення на роботі позивача. Отже, згідно з вказаним судовим рішенням підставою для скасування наказу про поновлення працівника на роботі стала невідповідність вказаної у ньому інформації законодавчим вимогам щодо визначення посади, на яку поновлено працівника, та дати його поновлення. При цьому факт визнання неправомірними дій державного виконавця про закінчення виконавчого провадження з виконання судового рішення про поновлення працівника на роботі не був підставою для скасування такого наказу роботодавця. А отже доводи ОСОБА_1 щодо аналогічності спірних правовідносин у справі №932/3582/21 та у справі №932/7564/25 є помилковими та необґрунтованими. 
Щодо вимог про зобов`язання відповідача внести належні записи та виправлення до трудової книжки із звинуваченням відповідача у порушенні вимоги п.2.14 Інструкції №58 – незазначенні в розділі 3 «Відомості про роботу» як заголовок повного найменування підприємства, то відповідач не погоджується з цим, адже до трудової книжки ОСОБА_1 серії НОМЕР_1 були внесені записи: запис під №36 від 01.09.2021: «Комунальне підприємство «Дніпропетровське обласне клінічне лікувальнопрофілактичне об`єднання «Фтизіатрія» Дніпропетровської обласної ради» реорганізовано шляхом приєднання до комунального підприємства «Криворізький протитуберкульозний диспансер» Дніпропетровської обласної ради»; запис №37 від 13.03.2024: «Комунальне підприємство «Криворізький протитуберкульозний диспансер» Дніпропетровської обласної ради» реорганізовано шляхом приєднання до комунального підприємства «Дніпропетровський обласний медичний центр соціально значущих хвороб» Дніпропетровської обласної ради». Відповідно до п.2.15 Інструкції якщо за час роботи працівника назва підприємства змінюється, то про це окремим порядком у графі 3 трудової книжки робиться запис, а у графі 4 проставляється підстава перейменування – наказ (розпорядження), його дата і номер. Вказаними записами відображено факт реорганізації роботодавців позивача з визначенням їх повних найменувань та дат проведеної реорганізації. Отже, КП «ДОМЦСЗХ» ДОР не є новим роботодавцем для ОСОБА_1 , а є правонаступником попередніх роботодавців, що не передбачає внесення окремим записом як заголовок найменування правонаступника. 
Щодо невнесення окремим рядком запису про час служби позивача в складі ЗСУ за мобілізацією, то останній абзац п.2.19 Інструкції №58 визначає, що передбачені цим пунктом записи вносяться до трудової книжки до занесення відомостей про роботу на даному підприємстві. Таким чином, запис про проходження військової служби вноситься при прийнятті працівника на роботу, оскільки такі записи вносяться до занесення відомостей про роботу на певному підприємстві. В даному випадку позивача було поновлено на роботі за судовим рішенням, отже, між ним та відповідачем вже існували трудові відносини, а в такому випадку вимог про внесення запису про службу в лавах ЗСУ Інструкція №58 не містить. 
На думку позивача, відповідач неправомірно не вніс до трудової книжки працівника записів про скасування записів під №№30,33 та 34. Відповідач повідомляє суду, що у ОСОБА_1 є одночасно дві трудові книжки. Під час поновлення на роботі він надав оригінал трудової книжки серії НОМЕР_1 , до якої 16.10.2024 внесено запис №38 такого змісту: «Запис за №23 є недійсним, поновлений на посаді інженера». При цьому, вказана трудова книжка містить на сторінці 2 перший запис з порядковим номером 30 від 18.02.2021, а всього в ній станом на час поновлення були наявні записи з 30 по 35 номери. Під час поновлення на роботі та ознайомлення з наказом КП «ДОМЦСЗХ» №212-т/ос від 16.10.2024 позивач мав в наявності оригінал іншої трудової книжки, яку не надав роботодавцю, а лише повідомив про номер запису в ній (23), яким його було звільнено з роботи, для визначення вірного формулювання запису в процесі поновлення на роботі. Відповідно до п.2.6 Інструкції №58 у разі виявлення неправильного або неточного запису відомостей про роботу виправлення виконується власником або уповноваженим ним органом, де було зроблено відповідний запис. Власник або уповноважений ним орган за новим місцем роботи зобов`язаний надати працівнику в цьому необхідну допомогу. А п.2.8. Інструкції №58 визначено, що якщо підприємство, яке зробило неправильний або неточний запис, ліквідоване, відповідний запис робиться правонаступником і засвідчується печаткою. Станом на дату набрання чинності рішенням у справі №932/3582/21 26.05.2022 роботодавцем ОСОБА_1 було КП «Криворізький протитуберкульозний диспансер» ДОР (ЄДРПОУ 01985989) і саме ця юридична особа мала виконувати вказане судове рішення шляхом внесення відповідних записів до трудової книжки ОСОБА_1 Комунальне підприємство «Криворізький протитуберкульозний диспансер» Дніпропетровської обласної ради» реорганізовано шляхом приєднання до Комунального підприємства «Дніпропетровський обласний медичний центр соціально значущих хвороб» Дніпропетровської обласної ради». Згідно витягу із рішення шістнадцятої сесії восьмого скликання Дніпропетровської обласної ради № 289-16/VIII від 28 квітня 2023 року вирішено про реорганізацію Комунального підприємства «Криворізький протитуберкульозний диспансер» Дніпропетровської обласної ради» (код ЄДРПОУ 01985989) шляхом приєднання до Комунального підприємства «Дніпропетровський обласний медичний центр соціально значущих хвороб» Дніпропетровської обласної ради» (код ЄДРПОУ 26509095). Рішенням Дніпропетровської обласної ради №377-19/VIII від 13.03.2024 затверджено передавальний акт (за результатами реорганізації КП «Криворізький протитуберкульозний диспансер» ДОР» шляхом приєднання до КП «Дніпропетровський обласний медичний центр соціально значущих хвороб» ДОР»). Отже, КП «ДОМЦСЗХ» ДОР не був учасником вказаної цивільної справи №932/3582/21, про зміст судових рішень відповідачу відомо лише зі змісту таких рішень у відкритому доступі в ЄДРСР. При цьому ОСОБА_1 не звертався до КП «ДОМЦСЗХ» з вимогами про внесення записів №№30,33 та 34 недійсними, а також не звертався до суду про здійснення заміни боржника або сторони у вказаній судовій справі. А тому КП «ДОМЦСЗХ» ДОР не міг допустити зі свого боку порушення вимог Інструкції №58, оскільки у нього відсутній статус боржника за вказаним судовим рішенням та учасника тих спірних правовідносин, отже, відсутній обов`язок зі внесення записів до трудової книжки ОСОБА_1 про скасування записів. 
Щодо вимог про зобов`язання віддати ОСОБА_1 особисту трудову книжку, 12.12.2024 він звернувся із заявою про видачу йому трудової книжки, мотивуючи її необхідністю внесення запису про припинення трудового договору з ТОВ «Укргідробудпроект». У відповідь на вказаний лист 16.12.2024 йому було повідомлено про відсутність з посиланням на п.4.1 Інструкції №58 та інші приписи чинного законодавства України підстав для видачі трудової книжки. 13.06.2025 він повторно звернувся із заявою про видачу трудової книжки, мотивуючи її фактом непроведення його поновлення на роботі. Листом №144/25 від 30.06.2025 йому повідомлено, що чинним трудовим законодавством України не передбачений обов`язок роботодавця видати працівнику трудову книжку, крім випадку звільнення такого працівника, та наведені відповідні роз`яснення. Через відсутність підстав для видачі трудової книжки відсутні підстави і для стягнення середнього заробітку за час затримки видачі. 
Щодо вимог про стягнення середнього заробітку за час затримки виконання постанови від 24.12.2020 про негайне поновлення ОСОБА_1 на посаді інженера за період від 01.11.2024 по дату прийняття судового рішення в даній справі, то ЗУ «Про виконавче провадження» містить спеціальну норму щодо виконання рішення про поновлення на роботі, а саме – статтю 65, згідно з ч.2 якої рішення вважається виконаним боржником з дня видання відповідно до законодавства про працю наказу або розпорядження про поновлення стягувача на роботі, після чого виконавець виносить постанову про закінчення виконавчого провадження. Також відповідно до вимог п. 34 Постанови Пленуму Верховного Суду України «Про практику розгляду судами трудових спорів» №9 від 06.11.1992, згідно з правилами ст.24 КЗпП рішення про поновлення на роботі вважається виконаним з дня видання власником або уповноваженим ним органом про це наказу. В межах ВП №64403540 державним виконавцем було складено акти на підтвердження фактів та подій виконавчого провадження, а саме: акт від 16.10.2024 та акт від 23.10.2024. Актом державного виконавця від 16.10.2024 з виходом на місце (за адресою перебування уповноважених осіб боржника) встановлено, що стягувача поновлено на посаді інженера в КП «ДМЦСЗХ» ДОР» шляхом видачі наказу №212-т/ос від 16.10.2024, внесений запис до трудової книжки працівника (стягувача). З вказаним наказом ОСОБА_1 ознайомлений в день його видачі під підпис. До трудової книжки ОСОБА_1 16.10.2024 внесено запис №38 від 16.10.2024 про недійсність запису №23, поновлення на посаді інженера. Таким чином, 16.10.2024 з боку боржника були вчинені всі дії, які визначені у ч.2 ст.65 ЗУ «Про виконавче провадження» як обставини, що свідчать про виконання боржником рішення про поновлення на роботі. Вказаний акт від 16.10.2024 складений в присутності та за участі представників боржника та безпосередньо в присутності ОСОБА_1 , який підписав акт без зауважень, доповнень чи заперечень, тобто фактично погодився з його змістом. Твердження позивача щодо його непоновлення на роботі та вимога про стягнення середнього заробітку за період невиконання судового рішення є безпідставними. Також зауважує, що вимога ОСОБА_1 про стягнення середнього заробітку за період невиконання судового рішення була предметом розгляду в цивільній справі №932/1440/22, в межах розгляду якої Дніпровським апеляційним судом 15.04.2025 прийнято постанову, якою позовні вимоги ОСОБА_1 про стягнення з КП «Дніпропетровський обласної медичний центр соціально значущих хвороб» ДОР» на його користь середнього заробітку за час затримки виконання постанови Дніпровського апеляційного суду від 24.12.2020 у справі №200/20428/17 щодо негайного поновлення на роботі за період з 18.12.2021 до дати прийняття судового рішення залишені без задоволення, а сума в рахунок відшкодування моральної шкоди зменшена з 80000,00 грн до 10000,00 грн. Таким чином вже наявне судове рішення, яке вступило в законну силу і яким були розглянуті вимоги позивача про стягнення середнього заробітку за час невиконання судового рішення за період з 18.12.2021 по 15.04.2025, а тому, з урахуванням факту недоведення відповідачем факту невиконання судового рішення в період з 01.11.2024, стягнення з відповідача середнього заробітку на підставі ст.235 КЗпП України є неправомірним. 
Щодо вимог про відшкодування моральної шкоди зазначає, що у відшкодування моральної шкоди постановою Дніпровського апеляційного суду від 15.04.2025 у справі №932/1440/22 з відповідача на користь позивача вже було стягнено 10000,00 грн. А Бабушкінським районним судом м. Дніпропетровська 17.12.2021 стягнуто з КП «Криворізький протитуберкульозний диспансер» ДОР на користь ОСОБА_1 у відшкодування моральної шкоди 80000,00 грн. Таким чином, йому вже неодноразово була відшкодована моральна шкода у зв`язку з порушенням його трудових прав, а тому вимоги є безпідставними з огляду на їх необґрунтованість та відсутність порушень з боку відповідача.  
ІІ. Заяви (клопотання) та позиції учасників справи під час судового розгляду
Позивачем заявлялося клопотання про витребування доказів, обома сторонами – клопотання про долучення доказів, відповідачем – про зупинення розгляду справи. 
Також відповідачем подано заяву про застосування строку позовної давності, в якій наголошено, що ОСОБА_1 пропущений тримісячний строк звернення до суду, та не наведено поважних причин пропуску такого строку. 
В судовому засіданні сторони підтримали свої позиції, викладені у позові та відзиві, та наполягали на них. 
Позивачем доповнене, що останній наказ про його поновлення на роботі посилається на наказ про його звільнення 2018 року, але дотепер є чинним наказ 2022 року, який суд визнав незаконним, а відповідач не скасував. Вважає, що фактично його не було поновлене на роботі. У відповідача немає жодної посадової інструкції з його посадовими обов`язками, яка б містила його підпис та печатку підприємства. За своєю посадою він раніше опікувався газовими котельнями, яких зараз у відповідача немає, тому він запропонував відповідачеві видати наказ про його звільнення з цих підстав з відповідними виплатами, на що йому усно було відмовлено. Факт його недопуску до роботи полягає в тому, що в межах виконавчих дій він був розміщений за робочим місцем, але його не помічали, не давали завдань, не кликали на оперативні наради. За тиждень він звернувся до інспектора відділу кадрів та пояснив, що надалі перебувати на робочому місці не буде. 30.10.2024 він був на роботі останній день, після того приходив 1-2 рази з організаційних питань. Щодо підпорядкування, то він завжди раніше був підпорядкований безпосередньо керівникові, потім його підпорядкували начальнику господарського відділу, який є людиною без вищої освіти, був техніком, казав йому, щоб він забирався та спілкувався нецензурними висловами, між ними погані відносини. Наполягає, що його посадові обов`язки – виключно забезпечення теплопостачання котелень, інших не було. 
Представник відповідача додала, що оскаржуваний наказ про поновлення позивача на роботі був виданий на виконання виконавчого листа у справі №200/20428/17, де було скасовано наказ про звільнення 2018 року. Їй невідомо, чи скасований наразі підприємством наказ 2022 року. Допуск позивача до роботи був предметом дослідження при оскарженні дій державного виконавця. Керівник доручив позивачеві виконання роботи інженера, йому було надане робоче місце, комп`ютер. На підприємстві відбулася зміна виробничих процесів, внаслідок реорганізації змінено питання підпорядкування позивача, була видана нова посадова інструкція, але вона не була ним погоджена та підписана. Однак йому нічого не заважало працювати та виконувати посадові обов`язки. З 17.10.2024 ОСОБА_1 обліковувався повний робочий час, але з листопада 2024 року він перестав з`являтися на роботі. Відповідач не звільняє його, бо є ризики ускладнення обставин справи, буде ще один судовий спір. Наразі до табелю обліку робочого часу позивача вносяться позначки «Н» – нез`ясована причина відсутності. ЄСВ за нього не сплачується, оскільки йому не виплачується заробітна плата, це все потім стягує суд. Дійсно на підприємстві відбулося вибуття деякого об`єму робіт, якими займався раніше позивач, але існує і інша робота для спеціаліста його кваліфікації, однак позивач не згоден підпорядковуватися іншим, ніж керівник підприємства. 
Клопотань в порядку ст.222 ЦПК України учасниками справи суду не заявлено, підстави для вирішення справи шляхом укладення мирової угоди відсутні.
ІІІ. Процесуальні дії у справі
Позовна заява надійшла до суду 03.07.2025 та автоматично розподілена між суддями 07.07.2025.
Ухвалою суду від 15.07.2025 позовна заява залишена без руху для виправлення виявлених недоліків. 
29.07.2025 після виправлення позивачем недоліків позовної заяви ухвалою суду відкрите спрощене позовне провадження у даній справі та призначений її судовий розгляд на 23.09.2025. 
Ухвалою суду від 10.11.2025 задоволене клопотання позивача та здійснено перехід з розгляду справи за правилами спрощеного позовного провадження до розгляду за правилами загального позовного провадження, призначене підготовче засідання на 05.12.2025. 
04.12.2025 позивачем подано заяву про уточнення позовних вимог. 
В підготовчому засіданні ухвалою суду від 05.12.2025 за клопотання позивача у відповідача витребувані докази – відомості про розмір нарахованої йому заробітної плат з 01.11.2024 по теперішній час. 
Ухвалою суду від 09.01.2026 закрите підготовче провадження у справі та справу призначено до розгляду по суті. 
22.06.2026 за наслідками розгляду справи суд перейшов до стадії ухвалення рішення з й ого проголошенням 02.07.2026. 
ІV. Фактичні обставини, встановлені судом, зміст спірних правовідносин та оцінка суду
Судом встановлено, що позивач ОСОБА_1 наказом головного лікаря обласного комунального закладу «Протитуберкульозний диспансер м. Дніпропетровська» №155-к від 26.04.2010 прийнятий на роботу на посаду інженера. 
Рішенням Дніпропетровської обласної ради №426-18/VІ від 15.03.2012 ОКЗ «Протитуберкульозний диспансер м. Дніпропетровська» перейменований на Комунальний заклад «Дніпропетровський протитуберкульозний диспансер». 
Згідно з трудовою книжкою ОСОБА_1 НОМЕР_1 записи в ній починаються з запису №30 від 18.02.2021 про недійсність запису №23 та поновлення на посаді інженера апарату управління (наказ №21-ос від 18.02.2021). Надалі записом №33 у зв`язку зі змінами в наказі №21-ос від 18.02.2021 запис викладений в такій редакції: запис за №23 є недійсним, поновити на посаді інженера в КП «Дніпропетровське обласне клінічне лікувально-профілактичне об`єднання «Фтизіатрія» ДОР» (наказ №22-ос від 22.02.2021). 
З трудової книжки також вбачається, що наказом №138 від 30.05.2018 КЗ «Дніпропетровський протитуберкульозний диспансер» ДОР» реорганізований шляхом приєднання до Комунального закладу «Дніпропетровське обласне клінічне лікувально-профілактичне об`єднання «Фтизіатрія» Дніпропетровської обласної ради» (запис №31 від 01.06.2018).
Наказом №228 від 29.12.2018 КЗ «Дніпропетровське обласне клінічне лікувально-профілактичне об`єднання «Фтизіатрія» ДОР» перетворено на Комунальне підприємство «Дніпропетровське обласне клінічне лікувально-профілактичне об`єднання «Фтизіатрія» Дніпропетровської обласної ради» (запис №32 від 04.01.2019). 
Наказом №228 від 25.08.2021 КП «Дніпропетровське обласне клінічне лікувально-профілактичне об`єднання «Фтизіатрія» ДОР» реорганізоване шляхом приєднання до Комунального підприємства «Криворізький протитуберкульозний диспансер» Дніпропетровської обласної ради (запис №36 від 01.09.2021). 
Наказом №47-ОД від 13.03.2024 КП «Криворізький протитуберкульозний диспансер» ДОР» реорганізовано шляхом приєднання до Комунального підприємства «Дніпропетровський обласний медичний центр соціально значущих хвороб» Дніпропетровської обласної ради» (далі – КП «ДОМЦСЗХ» ДОР») (запис №37 від 13.03.2024). 
Правонаступництво КП «ДОМЦСЗХ» ДОР» прав та обов`язків КП «Криворізький протитуберкульозний диспансер» ДОР» підтверджене й листом Дніпропетровської обласної ради від 22.08.2024 №ВИХ-2037/0/2/24 з посиланням на рішення обласної ради від 13.03.2024 №377-19/VIII про затвердження передавального акту. 
Постановою Дніпровського апеляційного суду від 24.12.2020 у справі №200/20428/17 визнано наказ КЗ «Дніпропетровський протитуберкульозний диспансер» визнано наказ КЗ «Дніпропетровський протитуберкульозний диспансер» від 10.05.2018 №160-к про звільнення ОСОБА_1 з роботи за прогул незаконним; поновлено його на посаді інженера у КЗ «ДОКЛПО «Фтизіатрія»; у задоволенні іншої частини позовних вимог відмовлено; допущено до негайного виконання рішення суду в частині поновлення на роботі.
Постановою Верховного Суду у складі колегії суддів Другої судової палати Касаційного цивільного суду від 08.09.2021 постанову Дніпровського апеляційного суду від 24.12.2020 в частині відмови у задоволенні позовних вимог про скасування наказів про притягнення до дисциплінарної відповідальності і звільнення з роботи за прогул залишено без змін; постанову в частині стягнення середнього заробітку за весь час вимушеного прогулу скасовано, справу у цій частині передано на новий розгляд до суду апеляційної інстанції. 
Наказом голови комісії з реорганізації, в.о. генерального директора КП «Дніпропетровське обласне клінічне лікувально-профілактичне об`єднання «Фтизіатрія» ДОР» №44-ос від 09.04.2021 ОСОБА_1 звільнено з посади інженера за прогули без поважних причин згідно з п.4 ст.40 КЗпП України. 
Наказом №212-т/ос від 16.10.2024 в.о. генерального директора КП «ДОМЦСЗХ» ДОР» скасований наказ від 10.05.2018 №160-к про звільнення ОСОБА_1 та його поновлено на посаді інженера в КП «Дніпропетровський обласний медичний центр соціально значущих хвороб» ДОР» з 11.05.2018, виплачено середній заробіток за час вимушеного прогулу з 18.02.2021 по 16.10.2024 та середній заробіток за час затримки виконання постанови Дніпровського апеляційного суду від 24.12.2020 у справі №200/20428/17 з 17.04.2021 по 16.10.2024. Підставою видання цього наказу зазначено виконавчий лист за постановою Дніпровського апеляційного суду від 24.12.2020 у справі №200/20428/17. 
На цій підставі до трудової книжки позивача НОМЕР_1 16.10.2024 внесено запис №38 про недійсність запису №23 та поновлення на посаді інженера наказом №212-т/ос від 16.10.2024. 
Запису про скасування наказу від 10.12.2018 №160-к відомості трудової книжки НОМЕР_1 не містять. 
Постановою Дніпровського апеляційного суду у справі №200/20428/17 від 11.06.2025 встановлено, що ОСОБА_1 після видачі відповідачем наказу про поновлення на роботі №212-т/ос від 16.10.2024 фактично не було забезпечено доступу до роботи і можливості виконання своїх обов`язків. Цією постановою визнано неправомірною та скасовано постанову державного виконавця Самарського ВДВС у м. Дніпрі Південного МУ МЮ (м. Одеса) Федька Б.А. від 23.10.2024 про закінчення виконавчого провадження №64403540 з примусового виконання виконавчого листа, виданого Дніпровським апеляційним судом 12.01.2021 у справі №200/20428/17. 
На цю постанову як на підставу своєї відсутності на роботі ОСОБА_1 послався у листі від 02.07.2025 на ім`я в.о. генерального директора КП «ДОМЦСЗХ». 
Згідно з довідкою КП «ДОМЦСЗХ» ДОР» від 13.11.2024 №2227/24 посадовий оклад інженера з 14.03.2024 по 07.11.2024 становив 16330,00 грн. 
У штатному розписі КП «ДОМЦСЗХ» ДОР» станом на 01.02.2021 наявні 3,5 ставки інженера. 
12.12.2024 позивачем відповідачеві подано заяву про видачу йому руки трудової книжки на 1 день для внесення запису про припинення трудового договору з ТОВ «Укргідробудпроект» від 30.11.2024. 
Листом відповідача від 16.12.2024 позивачеві відмовлено у видачі трудової книжки через відсутність правових підстав для цього з наданням роз`яснень про можливість її видачі після звільнення. 
13.06.2025 ОСОБА_1 направлено відповідачеві повторну заяву про видачу трудової книжки з посиланням на постанову Дніпровського апеляційного суду від 11.06.2025 у справі №200/20428/17, якою скасовано постанову про закінчення виконавчого провадження з його поновлення на роботі. 
Відповіддю від 30.06.2025 відповідач знов наголосив на необхідності зберігання трудової книжки за основним місцем роботи ОСОБА_1 та відмовив у її видачі. 
За відомостями з Державного реєстру фізичних осіб-платників податків про джерела/суми нарахованого доходу, нарахованого (перерахованого) податку та військового збору щодо ОСОБА_1 станом на 02.07.2025 та станом на 15.10.2025 у період з грудня 2024 року по серпень 2025 року доходу від КП «ДОМЦСЗХ» ДОР» від не отримував. 
Рішенням Бабушкінського районного суду м. Дніпропетровська від 17.12.2021 у справі №932/3582/21, залишеним без змін постановою Дніпровського апеляційного суду від 26.05.2022, з урахуванням ухвали Шевченківського районного суду міста Дніпра від 29.04.2025 про виправлення описки, стягнуто з КП «Криворізький протитуберкульозний диспансер ДОР» на користь ОСОБА_1 середній заробіток за час вимушеного прогулу за період з 11.05.2018 по 18.02.2021 у розмірі 134677,92 грн, середній заробіток за час затримки виконання постанови Дніпровського апеляційного суду від 24.12.2020 у справі №200/20428/17 щодо негайного поновлення позивача на посаді інженера, за період з 25.12.2020 по 17.12.2021 у розмірі 55532,23 грн; визнано незаконним наказ №21-ос від 18.02.2021 про поновлення ОСОБА_1 на посаді інженера апарату управління; визнано незаконним наказ №22-ос від 22.02.2021 про внесення змін до наказу №21-ос від 18.02.2021 про поновлення ОСОБА_1 на посаді інженера апарату управління; визнано незаконним наказ №44-ос від 09.04.2021 про звільнення ОСОБА_1 , стягнуто моральну шкоду в розмірі 80000,00 грн та судові витрати, в іншій частині позовних вимог відмовлено.
Рішенням Бабушкінського районного суду м. Дніпропетровська від 06.12.2024 у справі №932/1440/22 стягнуто з КП «ДОМЦСЗХ» ДОР» на користь ОСОБА_1 середній заробіток за час затримки виконання постанови Дніпровського апеляційного суду від 24.12.2020 у справі №200/20428/17 щодо його негайного поновлення на посаді інженера за період з 18.12.2021 по 06.12.2024 у розмірі 447567,47 грн, моральну шкоду у розмірі 80000,00 грн, у задоволенні іншої частини вимог відмовлено. 
Постановою Дніпровського апеляційного суду від 21.10.2025 у справі №932/1440/22 за результатами перегляду за нововиявленими обставинами постанови Дніпровського апеляційного суду від 15.04.2025 резолютивна частина цієї постанови викладена в такій редакції: «Позовні вимоги ОСОБА_1 щодо негайного поновленні позивача на посаді інженера залишити без задоволення. Рішення Бабушкінського районного суду м. Дніпропетровська від 06.12.2024 в частині стягнення з Комунального підприємства «Дніпропетровський обласний медичний центр соціально значущих хвороб» Дніпропетровської обласної ради» на користь ОСОБА_1 в рахунок відшкодування моральної шкоди 80000,00 грн змінити частині суми відшкодування, та вважати стягнутими 10000,00 грн. В іншій частині рішення Бабушкінського районного суду м. Дніпропетровська від 06.12.2024 залишити без змін».
За довідкою відповідача №39/26 від 09.01.2026 в період з 01.11.2024 по теперішній час (08.01.2026) в табелях обліку робочого часу ОСОБА_1 зазначено про його неявки «з нез`ясованих причин», у зв`язку з чим заробітна плата йому за цей період не нараховувалася. У листопаді 2025 року на виконання рішення суду у справі №932/1440/22 КП «ДОМЦСЗХ» ДОР» на користь ОСОБА_1 виплачений середній заробіток за час затримки виконання постанови Дніпровського апеляційного суду від 24.12.2020 у справі №200/20428/17 щодо негайного поновлення на посаді інженера за період з 18.12.2021 по 06.12.2024 у розмірі 447567,74 грн. 
Відповідно до ч.4 ст.82 ЦПК України обставини, встановлені рішенням суду у господарській, цивільній або адміністративній справі, що набрало законної сили, не доказуються при розгляді іншої справи, у якій беруть участь ті самі особи або особа, щодо якої встановлено ці обставини, якщо інше не встановлено законом.
Таким чином, поновлення позивача на роботі відбувалося на підставі постанови Дніпровського апеляційного суду від 24.12.2020 у справі №200/20428/17, та 05.02.2021 державним виконавцем Самарського ВДВС у місті Дніпрі Південно-Східного МУ МЮ (м. Дніпро) відкрите виконавче провадження за №64403540 з негайного поновлення ОСОБА_1 на роботі.
18.02.2021 наказом КП «Дніпропетровське обласне клінічне лікувально-профілактичне об`єднання «Фтизіатрія» ДОР» №21-ос ОСОБА_1 поновлено на посаді інженера апарату управління з 10.05.2018. Цим наказом скасовано наказ про звільнення від 10.05.2018. 
22.02.2021 наказом №22-ос відповідачем внесені зміни до п.2 наказу №21-ос від 18.02.2021 щодо поновлення його на посаді інженера. 
Судом у рішенні від 17.12.2021 у справі №932/3582/21 встановлено, що у наданих в копії сторінках трудової книжки позивача записів а ні про його поновлення на роботі на посаді інженера апарату управління на підставі наказу №21-ос від 18.02. 2021, а ні про внесення змін до наказу №21-ос від 18.02.2021 на підставі наказу №22-ос від 22.02.2021 немає. 
Оскільки в наданій у поточній справі позивачем копії його трудової книжки НОМЕР_1 ці записи наявні, але відсутні записи, що мають передувати №30, слід погодитися з представником відповідача в тому, що у позивача наявні дві трудові книжки, і копія другої трудової книжки із записами по №29 включно ним суду не надана. 
Як під час розгляду справ №932/3582/21, №932/1440/22, так і натепер ОСОБА_1 вважає, що постанова апеляційного суду у справі №200/20428/17 від 24.12.2020 не виконана в частині його поновлення на роботі. 
Відповідно до вимог п.34 Постанови Пленуму Верховного Суду України «Про практику розгляду судами трудових спорів», згідно з правилами ст.24 КЗпП України рішення про поновлення на роботі вважається виконаним з дня видання власником або уповноваженим ним органом про це наказу.
В даній справі оскаржується наказ про поновлення позивача на роботі від 16.10.2024 №212-т/ос. 
Так, цим наказом скасований наказ про звільнення ОСОБА_2 від 10.05.2018 №160-к на виконання постанови апеляційного суду у справі №200/20428/17, тоді як на день прийняття наказу №212-т/ос останнім скасованим наказом про звільнення позивача є наказ №44-ос від 09.04.2021, скасований рішенням суду від 17.12.2021 у справі №932/3582/21. 
Згідно з ч.7 ст.235 КЗпП України рішення про поновлення на роботі незаконно звільненого працівника, прийняте органом, який розглядав трудовий спір, підлягає негайному виконанню.
Негайне виконання судового рішення полягає в тому, що воно набуває властивостей обов`язковості і підлягає виконанню не з моменту набрання ним законної сили, а негайно із часу його оголошення в судовому засіданні. Належним виконанням судового рішення про поновлення на роботі слід вважати видання власником про це наказу, що дає можливість працівнику приступити до виконання своїх попередніх обов`язків.
Відповідно до ч.ч.1,2 ст.235 КЗпП України в разі звільнення без законної підстави або незаконного переведення на іншу роботу, працівник має бути поновлений на попередній роботі органом, який розглядає трудовий спір.
Виконання рішення вважається закінченим із моменту фактичного допуску працівника, поновленого на роботі рішенням суду, до виконання попередніх обов`язків на підставі відповідного акту органу, який раніше прийняв незаконне рішення про звільнення працівника. Отже, рішення про поновлення на роботі незаконно звільненого працівника вважається виконаним, коли власником або уповноваженим ним органом видано наказ (розпорядження) про допуск до роботи і фактично допущено до роботи такого працівника. При цьому, працівник повинен бути обізнаним про наявність наказу про його поновлення на роботі і йому повинно бути фактично забезпечено доступ до роботи і можливості виконання своїх обов`язків.
Аналогічні правові висновки викладені у постановах Верховного Суду від 06.12.2018 у справі №465/4679/16, від 26.02.2020 у справі №702/725/17 та від 17.06.2020 у справі №521/1892/18.
Державним виконавцем Самарського ВДВС при примусовому виконанні виконавчого листа №200/20428/17, виданого 12.01.2021 Дніпровським апеляційним судом про поновлення ОСОБА_1 на посаді інженера в КП «Дніпропетровське обласне клінічне лікувально-профілактичне об`єднання «Фтизіатрія» ДОР» було складено Акт державного виконавця від 16.10.2024, зі змісту якого вбачається, що ОСОБА_1 поновлено на посаді інженера шляхом видачі наказу №212-Т/ОС від 16.10.2024, внесений запис до трудової книжки працівника (стягувача). Ці обставини встановлені рішенням суду у справі №932/1440/22 від 06.12.2024 та постановами апеляційного суду від 15.04.2025 та 21.10.2025. 
Стягнутий судом рішенням від 06.12.2024 у справі 932/1440/22 середній заробіток за час затримки виконання постанови Дніпровського апеляційного суду від 24.12.2020 у справі №200/20428/17 щодо негайного поновлення позивача на посаді інженера, за період з 18.12.2021 по 06.12.2024 у розмірі 447567,47 грн згідно з довідкою відповідача №39/26 від 09.01.2026 виплачений позивачеві у листопаді 2025 року, що не заперечене ОСОБА_1 . 
Хоча відповідачем і виданий наказ про поновлення ОСОБА_1 на роботі №212-т/ос від 16.10.2024, доказів його фактичного допуску до виконання попередніх обов`язків на підставі відповідного акту відповідача, фактичного забезпечення можливості виконання ним своїх обов`язків відповідачем суду не надано, тому підстави вважати, що рішення про поновлення позивача на роботі на час розгляду справи фактично та остаточно виконано, у суду відсутні. 
Відомості про те, що виконавче провадження №64403540 наразі досягло своєї мети примусовим виконанням, судом не встановлено. 
Разом з тим, наведене не є підставою для скасування наказу про поновлення №212-т/ос від 16.10.2024. Даний наказ виданий відповідачем на виконання рішення суду, в ньому письмово вирішене поновлення позивача на посаді інженера, вирішене питання виплати середнього заробітку за час вимушеного прогулу з 18.12.2021 – 16.10.2024, а також виплати середнього заробітку за затримку виконання постанови від 24.12.2020 у справі №200/20428/17 за період з 17.04.2021-16.10.2024. 
Нескасування цим наказом наказу про звільнення від 09.04.2021 №44-ос не впливає на висновки суду, оскільки цей наказ визнаний незаконним рішенням суду від 17.12.2021 у справі №932/3582/21. 
То ж, слід констатувати, що на час розгляду справи виконання рішення про поновлення позивача на роботі від 24.12.2020 через відсутність фактичного допуску позивача до роботи та можливості виконання своїх обов`язків не є закінченим і триває. 
Середній заробіток за ч.2 ст.235 КЗпП України за своїм змістом є заробітною платою, право на отримання якої виникло в працівника, який був незаконно позбавлений можливості виконувати свою трудову функцію з незалежних від нього причин, оскільки особа поновлюється на роботі з дня звільнення, тобто вважається такою, що весь цей час перебувала в трудових відносинах.
Таким чином, вимушений прогул позивача тривав з дня його незаконного звільнення 09.04.2021 і по 15.10.2024 – останнього дня перед виданням 16.10.2024 наказу про поновлення ОСОБА_1 на роботі. 
Разом з тим, вимоги позивача про стягнення середнього заробітку за час вимушеного прогулу за період з 09.04.2021 по 15.10.2024 не можуть бути задоволені судом, оскільки рішенням від 17.12.2021 у справі №932/3582/21 з відповідача на користь позивача стягнуто середній заробіток за час затримки виконання постанови від 24.12.2020 про поновлення на роботі за період з 25.12.2020 по 17.12.2021, а рішенням від 06.12.2024 у справі №932/1440/22 з відповідача на користь позивача стягнуто середній заробіток за час затримки виконання постанови від 24.12.2020 про поновлення на роботі за період з 18.12.2021 по 06.12.2024. 
Таким чином, право позивача на отримання середнього заробітку за період з 09.04.2021 по 15.10.2024 вже є реалізованим та стягнення за цей період грошових коштів за вимушений прогул потягне за собою подвійну відповідальність роботодавця, що є неприпустимим. 
Відповідно до ст.236 КЗпП України у разі затримки власником або уповноваженим ним органом виконання рішення органу, який розглядав трудовий спір про поновлення на роботі незаконно звільненого або переведеного на іншу роботу працівника, цей орган виносить ухвалу про виплату йому середнього заробітку або різниці в заробітку за час затримки.
Затримкою виконання рішення суду про поновлення працівника на роботі в даному випадку слід вважати незабезпечення відповідачем ОСОБА_1 за умови дійсного наказу про поновлення на роботі можливості виконувати свої посадові обов`язки без поважних причин.
Як встановлено судом та визнано сторонами, з 16.10.2024 та по 30.10.2024 включно позивач перебував на робочому місці та йому була нарахована й виплачена за цей період заробітна плата. 
Потім з 01.11.2024 він не відвідував робоче місце та йому не нараховувалася заробітна плата, і відсутність фактичного допуску позивача до роботи та можливості виконання своїх обов`язків триває дотепер. 
Таким чином, підлягають задоволенню позовні вимоги ОСОБА_1 про стягнення з відповідача на його користь середнього заробітку за час затримки виконання постанови Дніпровського апеляційного суду від 24.12.2020 у справі №200/20428/17 щодо негайного його поновлення на посаді інженер за період з 07.12.2024 (рішенням від 06.12.2024 у справі №932/1440/22 стягнуто середній заробіток за невиконання рішення про поновлення на роботі по 06.12.2024) до дати ухвалення судового рішення у даній справі, тобто по 02.07.2026.
Відповідно до абз.2 п.8 Постанови КМУ№100 від 08.02.1995 «Про порядок обчислення середньої заробітної плати» при обчисленні середньої заробітної плати за два місяці, виходячи з посадового окладу чи мінімальної заробітної плати, середньоденна заробітна плата визначається шляхом ділення суми, розрахованої відповідно до абз.5 п.4 цього Порядку, на число робочих днів за останні два календарні місяці, що передують місяцю, в якому відбувається подія, з якою пов`язана відповідна виплата, згідно з графіком підприємства, установи, організації.
Відповідно до абз.5 п.4 Постанови КМУ №100, якщо розрахунок середньої заробітної плати обчислюється виходячи з посадового окладу чи мінімальної заробітної плати, то її нарахування здійснюється шляхом множення посадового окладу чи мінімальної заробітної плати на кількість місяців розрахункового періоду.
Як вбачається з Довідки №2227/24 від 13.11.2024, наданої відповідачем 15.11.2024 у справі №932/1440/22, посадовий оклад на посаді інженера на підприємстві у період з 14.03.2024 по 07.11.2024 становив 16330,00 грн.
Зважаючи на вказаний у Постанові КМУ №100 порядок обчислення середньої заробітної плати, який підлягає застосуванню, виходячи з розміру посадового окладу на посаді інженера у КП «ДОМЦСЗХ» ДОР» відповідно до Довідки №2227/24 від 13.11.2024, шляхом множення посадового окладу на кількість місяців розрахункового періоду, тобто за період від 07.12.2024 по 02.07.2026 (дати ухвалення судового рішення у поточній справі), що складає 18 місяців 25 днів, стягненню з відповідача на користь позивача підлягає середній заробіток за час затримки виконання постанови Дніпровського апеляційного суду від 24.12.2020 у справі №200/20428/17 щодо негайного поновлення ОСОБА_1 на посаді інженера у загальному розмірі 313536,00 грн. 
Дану суму середнього заробітку позивач просить стягнути з відповідача з урахуванням індексу інфляції. 
Статтею 1 Закону України «Про компенсацію громадянам втрати частини доходів у зв`язку з порушенням строків їх виплати» встановлено, що підприємства, установи і організації всіх форм власності та господарювання здійснюють компенсацію громадянам втрати частини доходів у випадку порушення встановлених строків їх виплати, у тому числі з вини власника або уповноваженого ним органу (особи).
У відповідності до вимог ст.ст. 2-3 вказаного Закону компенсація громадянам втрати частини доходів у зв`язку з порушенням строків їх виплати (далі – компенсація) провадиться у разі затримки на один і більше календарних місяців виплати доходів, нарахованих громадянам за період починаючи з дня набрання чинності цим Законом. Під доходами у цьому Законі слід розуміти грошові доходи громадян, які вони одержують на території України і які не мають разового характеру: пенсії; соціальні виплати; стипендії; заробітна плата (грошове забезпечення) та інші. Сума компенсації обчислюється шляхом множення суми нарахованого, але не виплаченого громадянину доходу за відповідний місяць (після утримання податків і обов`язкових платежів) на індекс інфляції в період невиплати доходу.
Відповідно до ст.4 зазначеного Закону виплата громадянам суми компенсації провадиться у тому ж місяці, у якому здійснюється виплата заборгованості за відповідний місяць.
Відповідно до п.4 Порядку проведення компенсації громадянам втрати частини грошових доходів у зв`язку з порушенням термінів їх виплати, затвердженого постановою КМУ від 21.02.2001 №159, сума компенсації обчислюється як добуток нарахованого, але невиплаченого грошового доходу за відповідний місяць (після утримання податків і обов`язкових платежів) і приросту індексу споживчих цін (індексу інфляції) у відсотках для визначення суми компенсації, поділений на 100. Індекс споживчих цін для визначення суми компенсації обчислюється шляхом множення місячних індексів споживчих цін за період невиплати грошового доходу. При цьому індекс споживчих цін у місяці, за який виплачується дохід, до розрахунку не включається. Щомісячні індекси споживчих цін публікуються Держкомстатом.
З урахуванням індексу інфляції за окреслений судом період з 07.12.2024 по 02.07.2026 з відповідача на користь позивача підлягає стягненню середній заробіток за час затримки виконання постанови Дніпровського апеляційного суду від 24.12.2020 у справі №200/20428/17 щодо негайного поновлення ОСОБА_1 на посаді інженера у загальному розмірі 359995,76 грн. 
Щодо вимоги позивача про внесення належних записів і виправлень до його трудової книжки, то ця вимога не підлягає задоволенню з огляду на викладені вище висновки суду про наявність у ОСОБА_1 двох трудових книжок, з яких лише копія однієї – НОМЕР_1 наявна в матеріалах справи. Копії іншої суду не надавалися, то ж, суд позбавлений можливості перевірити повноту і правильність записів в обох трудових книжках. 
Вимоги позивача про зобов`язання відповідача видати йому трудову книжку та сплатити середній заробіток за час затримки її видачі також відхиляються судом. 
Так, згідно з вимогами ч.1 ст.47 КЗпП України власник або уповноважений ним орган зобов`язаний в день звільнення видати працівникові належно оформлену трудову книжку і провести з ним розрахунок у строки, зазначені в статті 116 цього Кодексу. 
Оскільки ОСОБА_1 наразі не є таким, що звільнений відповідачем, оскільки всі видані останнім накази про його звільнення скасовані рішеннями судів, а наказ про його поновлення на роботі №212-т/ос від 16.10.2024 є чинним, підстав для видачі позивачеві трудової книжки та виплати середнього заробітку за час затримки у її видачі не вбачається. 
Щодо відшкодування моральної шкоди внаслідок порушення відповідачем права позивача на працю тривалим невиконанням рішення про поновлення на роботі, неможливості працювати та утримувати себе, порушення соціальних та родинних зв`язків суд зазначає таке. 
Статтею 237-1 КЗпП України передбачено, що відшкодування власником або уповноваженим ним органом моральної шкоди працівнику провадиться у разі, якщо порушення його законних прав призвели до моральних страждань, втрати нормальних життєвих зв`язків і вимагають від нього додаткових зусиль для організації свого життя.
Статтею 23 ЦК України передбачено, що особа має право на відшкодування моральної шкоди, завданої внаслідок порушення її прав. 
Моральна шкода полягає: 1) у фізичному болю та стражданнях, яких фізична особа зазнала у зв`язку з каліцтвом або іншим ушкодженням здоров`я; 2) у душевних стражданнях, яких фізична особа зазнала у зв`язку з протиправною поведінкою щодо неї самої, членів її сім`ї чи близьких родичів; 3) у душевних стражданнях, яких фізична особа зазнала у зв`язку із знищенням чи пошкодженням її майна; 4) у приниженні честі та гідності фізичної особи, а також ділової репутації фізичної або юридичної особи.
Якщо інше не встановлено законом, моральна шкода відшкодовується грошовими коштами, іншим майном або в інший спосіб. Розмір грошового відшкодування моральної шкоди визначається судом залежно від характеру правопорушення, глибини фізичних та душевних страждань, погіршення здібностей потерпілого або позбавлення його можливості їх реалізації, ступеня вини особи, яка завдала моральної шкоди, якщо вина є підставою для відшкодування, а також з урахуванням інших обставин, які мають істотне значення. При визначенні розміру відшкодування враховуються вимоги розумності і справедливості.
Моральна шкода відшкодовується незалежно від майнової шкоди, яка підлягає відшкодуванню, та не пов`язана з розміром цього відшкодування. Моральна шкода відшкодовується одноразово, якщо інше не встановлено договором або законом.
З`ясуванню при вирішенні питання відшкодування моральної шкоди підлягає підтвердження факту заподіяння позивачеві моральних чи фізичних страждань або шкоди немайнового характеру, за яких обставин чи якими діями (бездіяльністю) вони заподіяні, в якій грошовій сумі чи в якій матеріальній формі позивач оцінює заподіяну йому шкоду та з чого він при цьому виходить, а також інші обставини, що мають значення для вирішення спору.
Судом встановлена наявність порушення конституційного права позивача на працю, яке відображене у тривалому невиконанні рішення суду про його негайне поновлення на роботі, фактичному недопущенні до роботи тощо. Враховуючи положення ст.237-1 КЗпП України та виходячи з того, що хоча рішенням суду від 06.12.2024 та постановою апеляційного суду від 21.10.2025 питання відшкодування позивачеві моральної шкоди з наведених підстав вирішувалося, суд визнає, що порушення прав позивача продовжує тривати. Тим самим порушуються нормальні життєві зв`язки ОСОБА_1 через позбавлення його можливості забезпечувати себе належний рівень існування, необхідний для людини його віку та стану здоров`я. Оскільки тривале незавершення відповідачем процедури поновлення позивача на роботі позбавляє його заробітку як єдиного джерела існування, це вимагає від останнього додаткових зусиль для організації свого життя, що обумовлює підтвердження спричинення моральної шкоди, яка підлягає відшкодуванню відповідачем у розмірі, співмірному із завданою шкодою, що визначається судом у 30000,00 грн. 
Щодо клопотання відповідача про застосування строку позовної давності суд зазначає таке. 
Рішенням Конституційного Суду України від 11.12.2025 №1-р/2025 визнано такою, що не відповідає Конституції України (є неконституційною), частину першу статті 233 Кодексу законів про працю України в частині встановлення тримісячного строку для звернення працівника до суду про стягнення заробітної плати та інших належних працівникові виплат.
Оскільки середній заробіток за час затримки виконання рішення про поновлення на роботі за своєю суттю фактично є заробітною платою, яку працівник отримував би, будучі поновленим, суд вважає, що позивачем не пропущений строк позовної давності на пред`явлення цієї вимоги з огляду на зміст наведеного вище рішення Конституційного Суду України. 
Стосовно вимоги про відшкодування моральної шкоди, то відповідно до положень п.1 ч.1 ст.268 ЦК України позовна давність не поширюється на вимогу, що випливає із порушення особистих немайнових прав, крім випадків, встановлених законом, і оскільки спричинення моральної шкоди позивач пов`язує з порушенням відповідачем його права на працю, позовна давність щодо цієї вимоги застосована бути не може. 
Оскільки позовні вимоги задовольняються судом частково, відповідно до положень ст.141 ЦПК України з відповідача на користь позивача підлягає стягненню судовий збір пропорційно до задоволених вимог в сумі 2976,72 грн, в іншій частині витрати зі сплати судового збору покладаються на позивача. 
На підставі викладеного та керуючись ст.ст.12,13,81,89,263,265,268 ЦПК України, суд
УХВАЛИВ:

Позовні вимоги ОСОБА_1 ( АДРЕСА_1 , РНОКПП НОМЕР_2 ) до Комунального підприємства «Дніпропетровський обласний медичний центр соціально значущих хвороб» Дніпропетровської обласної ради» (49047, м. Дніпро, вул. Старочумацька, 9а, код за ЄДРПОУ 26509095) – задовольнити частково.
Стягнути з Комунального підприємства «Дніпропетровський обласний медичний центр соціально значущих хвороб» Дніпропетровської обласної ради» на користь ОСОБА_1 середній заробіток за час затримки виконання постанови Дніпровського апеляційного суду від 24.12.2020 у справі №200/20428/17 щодо негайного поновлення ОСОБА_1 на посаді інженера, обчислений з урахуванням індексу інфляції, в сумі 359995 (триста п`ятдесят дев`ять тисяч дев`ятсот дев`яносто п`ять) грн 76 коп. 
Стягнути з Комунального підприємства «Дніпропетровський обласний медичний центр соціально значущих хвороб» Дніпропетровської обласної ради» на користь ОСОБА_1 у відшкодування моральної шкоди 30000,00 (тридцять тисяч) грн. 
Стягнути з Комунального підприємства «Дніпропетровський обласний медичний центр соціально значущих хвороб» Дніпропетровської обласної ради» на користь ОСОБА_1 судові витрати на сплату судового збору в розмірі 2976 (дві тисячі дев`ятсот сімдесят шість) грн 72 коп. 
У задоволенні решти позовних вимог – відмовити. 
Рішення може бути оскаржене до Дніпровського апеляційного суду протягом тридцяти днів з дня складення повного судового рішення, набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги всіма учасниками справи, якщо апеляційну скаргу не було подано. У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після повернення апеляційної скарги, відмови у відкритті чи закриття апеляційного провадження або прийняття постанови суду апеляційної інстанції за наслідками апеляційного перегляду.
Повне рішення суду виготовлене 10.07.2026.

Суддя:          В.С. Салькова