Миколаївський районний суд Миколаївської області
Справа № 945/644/26
Провадження № 2/945/1106/26
РІШЕННЯ
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ
13 липня 2025 року м. Миколаїв

Миколаївський районний суд Миколаївської області у складі
головуючої судді Павленко І.В.,
за участю секретаря судового засідання Сербиної К.Ю.,
представника ОСОБА_1 адвоката Орловського М.А.,
розглянувши у відкритому судовому засіданні в порядку загального позовного провадження в залі судових засідань в м. Миколаїв цивільну справу за позовом ОСОБА_1 до ВЕСНЯНСЬКОЇ СЕЛИЩНОЇ РАДИ МИКОЛАЇВСЬКОГО РАЙОНУ МИКОЛАЇВСЬКОЇ ОБЛАСТІ про визнання права власності на житловий будинок,

ВСТАНОВИВ:

21.03.2026 ОСОБА_1 звернулась через свого представника адвоката Орловського М.А. до Миколаївського районного суду Миколаївської області з позовною заявою до ВЕСНЯНСЬКОЇ СЕЛИЩНОЇ РАДИ МИКОЛАЇВСЬКОГО РАЙОНУ МИКОЛАЇВСЬКОЇ ОБЛАСТІ про визнання права власності на житловий будинок.
В обґрунтування позовних вимог посилалась на те, що ОСОБА_1 ІНФОРМАЦІЯ_1 (Позивач), з 28.07.1984 року постійно проживає та зареєстрована за адресою АДРЕСА_1 . Разом з нею за вказаною адресою мешкає її родина ОСОБА_2 , 1982 р.н., та ОСОБА_3 , 1981 р.н. Вказане підтверджується витягом з реєстру територіальних громад та довідкою No 29 від 04.03.2026 виданою Веснянською селищною радою. Відповідно до виписки з книги погосподарського обліку за № 28 від 04.03.2026 виданої Веснянським селищним головою зазначено, що ОСОБА_1 згідно запису книг погосподарського обліку є головою домогосподарства за адресою АДРЕСА_1 . На земельній ділянці орієнтовною площею 0,15 га за вказаною адресою розташовано житловий будинок загальною площею 59,4 кв.м, житловою площею 34,7 кв.м. з господарськими будівлями та спорудами. Згідно довідки КП ММБТІ від 27.11.2025 No2-9608 виготовленої за результатами технічної інвентаризації встановлено, що станом на 28.12.2012 за вказаною адресою право власності на житловий будинок не зареєстровано, об`єкти самочинного будівництва відсутні, об`єкти розташовані за вказаною адресою не потребують введення в експлуатацію. З метою реєстрації права власності на вказаний житловий будинок 08.01.2026 Позивач звернулась до Державного реєстратора речових прав на нерухоме майно Веснянської селищної ради. Однак 02.03.2026 реєстратором було винесено Рішення про відмову в проведенні реєстраційних дій № 83537418. Відмову державного реєстратора було обґрунтовано тим, що відповідно до ст. 31 Закону України «Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень» Для проведення державної реєстрації прав власності на індивідуальні (садибні) житлові будинки, садові, дачні будинки, господарські (присадибні) будівлі і споруди, прибудови до них, що були закінчені будівництвом до 5 серпня 1992 року та розташовані на територіях сільських, селищних, міських рад, якими відповідно до законодавства здійснювалося ведення погосподарського обліку, і щодо зазначених об`єктів нерухомості раніше не проводилася державна реєстрація прав власності, подаються: 1) виписка із погосподарської книги, надана виконавчим органом сільської ради (якщо такий орган не створений - сільським головою), селищної, міської ради або відповідною архівною установою; 2) документ, що посвідчує речове право на земельну ділянку під таким об`єктом, крім випадку, коли таке речове право зареєстровано в Державному реєстрі прав. Однак документів щодо прав на земельну ділянку на якій розташовано житловий будинок Позивач не має. Законами № 2698-IX від 19.10.2022, № 4625-IX від 08.10.2025 внесено зміни до підпункту 5 пункту 27 Перехідних положень Земельного кодексу України відповідно до якого безоплатна передача земель державної, комунальної власності у приватну власність, надання дозволів на розроблення документації із землеустрою з метою такої безоплатної передачі, розроблення такої документації забороняється. Положення цього підпункту не поширюються на безоплатну передачу земельних ділянок у приватну власність власникам розташованих на таких земельних ділянках об`єктів нерухомого майна (будівель, споруд). Таким чином Позивач у зв`язку із введеними обмеженнями на період дії воєнного стану не може приватизувати земельну ділянку для будівництва та обслуговування житлового будинку за адресою АДРЕСА_1 для подальшого оформлення своїх прав на житловий будинок на підставі ст. 31 ЗУ «Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень». В зв`язку з цим, на даний час єдиним можливим способом захисту прав Позивача є визнання права власності в порядку цивільного судочинства.
Ухвалою Миколаївського районного суду Миколаївської області від 26.03.2026 прийнято до розгляду та відкрито провадження у справі № 945/644/26, постановлено справу розглядати за правилами загального позовного провадження. Призначено у справі підготовче судове засідання на 23.04.2026.
23.04.2026 від представника позивача ОСОБА_1 адвоката Орловського М.А.
надійшла заява через канцелярію суду, в якій він просить провести судове засідання по вказаній справі, яке призначено на 23.04.2026 без участі позивача та його представника. Позовні вимоги підтримують в повному обсязі, просять їх задовольнити.
Відповідач не направив свого представника у підготовче судове засідання 23.04.2026.
У зв?язку з неявкою сторін підготовче судове засідання було відкладено на 18.05.2026 на 11:00.
Представник позивача 18.05.2026 через канцелярію суду надав клопотання про проведення підготовчого судового засідання без його участі та участі позивача, заперечень проти закриття підготовчого засідання і призначення справи до судового розгляду по суті не висловив.
29.04.2026 від відповідача Веснянської селищної ради Миколаївського району Миколаївської області надійшла заява через підсистему «Електронний суд», в якій просять розглянути справу без участі представника за наявними матеріалами справи. Відповідач відзиву та пояснень до суду не направив.
Ухвалою Миколаївського районного суду Миколаївської області від 18.05.2026 закрито підготовче засідання і справа призначена до судового розгляду по суті на 17.06.2026. 
17.06.2026 через систему «Електронний суд» представник позивача адвокат Орловський М.А. подав заяву про розгляд справи без участі позивача та його представника.
Судове засідання було відкладено на 29.06.2026, сторонам надіслані судові повістки про виклик до суду до їх електронних кабінетів та отримані учасниками справи 19.06.2026.
29.06.2026 через систему «Електронний суд» представник позивача адвокат Орловський М.А. подав заяву про розгляд справи без участі позивача та його представника.
Ухвалою Миколаївського районного суду Миколаївської області від 29.06.2026 відкладено судове засідання на 09.07.2026 на 11:30, явку позивача визнано обов`язковою.
Представник відповідача Веснянської селищної ради Миколаївського району Миколаївської області не з`явився у судове засідання 09.07.2026, однак 29.04.2026 надійшла заява через підсистему «Електронний суд», в якій відповідач просить розглянути справу без участі представника за наявними матеріалами справи.
Відповідно до п. 2 ч. 8 ст. 128 ЦПК України, днем вручення судової повістки є день отримання судом повідомлення про доставлення судової повістки до електронного кабінету особи.
Відповідно до ч. 1 ст. 223 ЦПК України, неявка у судове засідання будь-якого учасника справи за умови, що його належним чином повідомлено про дату, час і місце цього засідання, не перешкоджає розгляду справи по суті, крім випадків, визначених цією статтею.
09.07.2026 у судовому засіданні представник ОСОБА_1 адвоката Орловський М.А. надав суду пояснення, які за змістом відповідають позовній заяві. Звернув увагу суду, що поновлення прав позивача можливе лише в судовому порядку. На питання суду щодо того, як саме відбулось набуття позивачем права власності на спірне майно, на яких правових підставах, була надана відповідь, що мабуть від батьків. На питання суду чи звертались позивач та її представник до Веснянської селищної ради Миколаївського району Миколаївської області з проханням надати копію рішення, яким було виділено земельну ділянку площею 0,15 га цільовим призначенням для будівництва і обслуговування жилого будинку, господарських будівель і споруд (присадибна ділянка), яка розташована за адресою: АДРЕСА_1 , на що є посилання у Виписці з погосподарської книги, була надана відповідь, що не звертались. На питання суду щодо актуального статусу чоловіка ОСОБА_1 ОСОБА_4 , з яким було укладено шлюб у 1980 році відповіді надано не було. Щодо того, чому не залучали до участі у справі чоловіка позивачки та дітей, які зареєстровані у спірному майні, була надана відповідь, що у цьому не має потреби, адже право власності набуває саме голова домогосподарства.
Суд, дослідивши матеріали справи та наявні у справі докази, дійшов таких висновків.
Відповідно до Виписки з погосподарської книги, виданої виконавчим комітетом Веснянської селищної ради Миколаївського району Миколаївської області 04.03.2026 за № 28, ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_2 , є головою домогосподарства згідно запису № 0185-1 книги погосподарського обліку сільської ради № 3 на земельній ділянці площею 0,15 га цільовим призначенням для будівництва і обслуговування жилого будинку, господарських будівель і споруд (присадибна ділянка). Ділянка розташована за адресою: АДРЕСА_1 . На ній знаходиться житловий будинок кам`яний, загальною площею 59,4 кв.м., житловою площею 34,7 кв.м. з господарськими будівлями і спорудами. Рік будівництва житлового будинку - 1950. Виписка надана за підписом селищного голови Л. Мухарського.
КП «Миколаївське міжміське бюро технічної інвентаризації» листом від 27.11.2025 № 2-9608 надало інформацію, що комунальним підприємством «Миколаївське міжміське бюро технічної інвентаризації» проведені інвентаризаційні роботи житлового будинку з господарськими будівлями та спорудами за адресою: АДРЕСА_1 . Станом на 28.12.2012 в КП «ММБТІ» право власності не зареєстровано. За результатами обстеження станом на 25.11.2025 встановлено, що на земельній ділянці АДРЕСА_1 розташовано: житловий будинок, літера А-1, камінь бут, житлова площа 34,7 кв.м, загальна площа 59,4 кв.м; сарай, літера Б, камінь вапняк; погріб з шиєю, Впд, камінь бут; сарай, літера Г, камінь бут, огорожі № 2, 3, 4, споруди № 11. 
Об?єкти самочинного будівництва відсутні. 
Примітка: погріб з шиєю Впд - не потребує дозволу та введення об`єктів в експлуатацію, згідно постанови Кабінету міністрів України від 7 червня 2017 № 406.
Житловий будинок літ. А-1 (1950 р.), житловою площею 34,7 кв.м, загальною площею 59,4 кв.м. сарай Б (1950 р.). сарай Г (1952 р.) - у відповідності до Закону України «Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень» № 1952-IV від 01.07.2004: об?єкти нерухомого майна, що були закінчені будівництвом до 5 серпня 1992 року не потребують введення в експлуатацію.
До матеріалів справи долучено також Технічний паспорт на будинок садибного типу з господарськими будівлями та спорудами, розташований за адресою: АДРЕСА_1 . Замовником виготовлення Технічного паспорту є ОСОБА_1 Паспорт виготовлено 02.12.2025. 
Як вбачається зі Звіту з оцінки майна ринкова (оціночна) вартість об`єкту оцінки, а саме будинку, розташованого за адресою: АДРЕСА_1 станом на 06.03.2026 складає 295200 грн.
З довідки від 04.03.2026 № 29 виданої виконавчим комітетом Веснянської селищної ради Миколаївського району Миколаївської області, за адресою АДРЕСА_1 зареєстровані: 1. ОСОБА_1 , 1962 р.н. - з 28.07.1984 року; 2. ОСОБА_2 , 1982 р.н. - з 29.11.1999 року; 3. ОСОБА_3 , 1981 р.н. - з 25.02.1998 року.
З Витягу з реєстру територіальної громади вбачається, що ОСОБА_1 з 28.07.1984 року зареєстрована за адресою: АДРЕСА_1 .
Рішенням державного реєстратора прав на нерухоме майно Глушак О.О. від 02.03.2026 № 83537418 відмовлено у проведені реєстраційних дій за заявою ОСОБА_1 від 08.01.2026 оскільки заявник протягом 30 робочих днів з моменту отримання рішення про залишення заяви про державну реєстрацію прав без руху не виконав вимоги державного реєстратора, зазначені у відповідному рішенні. Зауваження державного виконавця полягали в тому, що ОСОБА_1 подані документи не в повному обсязі, що не дає змоги встановити набуття права власності. Так, заявник, ОСОБА_1 , для державної реєстрації прав власності на житловий будинок садибного типу за адресою: АДРЕСА_1 , надала документи технічний паспорт T101:5190-7083-9937-5774 від 05.12.2025, видавник ЄДЕССБ, документ від підприємства бюро технічної інвентаризації, що містить відомості про зареєстроване право власності на паперовому носії інформації до 1 січня 2013 № 2-9608 від 27.11.2025, видавник КП ММБТІ. Також, державним реєстратором отримана інформація від ЄДЕССБ від 08.01.2026 про ідентифікатор об?єкта. Відповідно до Довідки станом на 28.12.2012 в КП ММБП право власності не зареєстровано. 14.01.2026 державним реєстратором прийнято рішення про залишення заяви без руху відповідно до ч. 1 ст. 23 Закону, так як подані документи для державної реєстрації прав не в повному обсязі, передбаченому законодавством, а саме: відповідно до ч. 1 ст. 27 Закону України «Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень» необхідно надати документ, що відповідно до законодавства підтверджують набуття, зміну або припинення прав на нерухоме майно або відповідно до ст. 31 Закону України «Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень» для проведення державної реєстрації прав власності на індивідуальні (садибні) житлові будинки, садові, дачні будинки, господарські (присадибні) будівлі і споруди, прибудови до них, що були закінчені будівництвом до 5 серпня 1992 року та розташовані на територіях сільських, селищних, міських рад, якими відповідно до законодавства здійснювалося ведення погосподарського обліку, і щодо зазначених об?єктів нерухомості раніше не проводилася державна реєстрація прав власності, подаються: 1) виписка із погосподарської книги, надана виконавчим органом сільської ради (якщо такий орган не створений - сільським головою), селищної, міської ради або відповідною архівною установою; 2) документ, що посвідчує речове право на земельну ділянку під таким об?єктом, крім випадку, коли таке речове право зареєстровано в Державному реєстрі прав. 
Статтею 328 ЦК України передбачено, що право власності набувається на підставах, що не заборонені законом.
Згідно з ч. 2 ст. 331 ЦК України, якщо право власності на нерухоме майно відповідно до закону підлягає державній реєстрації, право власності виникає з моменту державної реєстрації.
Відповідно до ст. 392 ЦК України, власник майна може пред`явити позов про визнання його права власності, якщо це право оспорюється або не визнається іншою особою, а також у разі втрати ним документа, який засвідчує його право власності.
Як вказує позивач підставою для звернення до суду стало те, що документів щодо прав на земельну ділянку на якій розташовано житловий будинок Позивач не має. Законами № 2698-IX від 19.10.2022, № 4625-IX від 08.10.2025 внесено зміни до підпункту 5 пункту 27 Перехідних положень Земельного кодексу України відповідно до якого безоплатна передача земель державної, комунальної власності у приватну власність, надання дозволів на розроблення документації із землеустрою з метою такої безоплатної передачі, розроблення такої документації забороняється. Положення цього підпункту не поширюються на безоплатну передачу земельних ділянок у приватну власність власникам розташованих на таких земельних ділянках об`єктів нерухомого майна (будівель, споруд). Таким чином Позивач у зв`язку із введеними обмеженнями на період дії воєнного стану не може приватизувати земельну ділянку для будівництва та обслуговування житлового будинку за адресою АДРЕСА_1 для подальшого оформлення своїх прав на житловий будинок на підставі ст. 31 ЗУ «Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень». Вказує, що на даний час єдиним можливим способом захисту прав Позивача є визнання права власності в порядку цивільного судочинства.
Відповідно до ч. 3 ст. 3 Закону України «Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень» речові права на нерухоме майно та їх обтяження, що виникли до 1 січня 2013 року, визнаються дійсними за наявності однієї з таких умов: 1) реєстрація таких прав була проведена відповідно до законодавства, що діяло на момент їх виникнення; 2) на момент виникнення таких прав діяло законодавство, що не передбачало їх обов`язкової реєстрації.
Відповідно до ст. 31 вказаного Закону, для проведення державної реєстрації прав власності на індивідуальні (садибні) житлові будинки, садові, дачні будинки, господарські (присадибні) будівлі і споруди, прибудови до них, що були закінчені будівництвом до 5 серпня 1992 року та розташовані на територіях сільських, селищних, міських рад, якими відповідно до законодавства здійснювалося ведення погосподарського обліку, і щодо зазначених об`єктів нерухомості раніше не проводилася державна реєстрація прав власності, подаються: 1) виписка із погосподарської книги, надана виконавчим органом сільської ради (якщо такий орган не створений - сільським головою), селищної, міської ради або відповідною архівною установою; 2) документ, що посвідчує речове право на земельну ділянку під таким об`єктом, крім випадку, коли таке речове право зареєстровано в Державному реєстрі прав.
Для здійснення державної реєстрації прав власності на зазначені об`єкти документом, що посвідчує речові права на земельну ділянку під таким об`єктом, може також вважатися рішення відповідної ради про передачу (надання) земельної ділянки в користування або власність.
Для проведення державної реєстрації прав власності на індивідуальні (садибні) житлові будинки, садові, дачні будинки, господарські (присадибні) будівлі і споруди, прибудови до них, що були закінчені будівництвом до 5 серпня 1992 року та розташовані на територіях сільських, селищних, міських рад, якими відповідно до законодавства здійснювалося ведення погосподарського обліку, проведення технічної інвентаризації щодо зазначених об`єктів нерухомості є необов`язковим.
Згідно із законодавством, яке діяло до 1991 року землекористування громадян, які проживають у сільській місцевості, засвідчувалося записами в земельно-шнурових книгах сільськогосподарських підприємств і організацій та погосподарських книгах сільських Рад, а в містах і селищах міського типу - в реєстрових книгах виконавчих комітетів міських, селищних Рад депутатів трудящих (частина 5 статті 20 ЗК Української РСР 1970 року).
Сьогодні ж у п. 7 Прикінцевих та перехідних положень Земельного кодексу України закріплено, що громадяни та юридичні особи, що одержали у власність, у тимчасове користування, в тому числі на умовах оренди, земельні ділянки у розмірах, що були передбачені раніше діючим законодавством, зберігають права на ці земельні ділянки.
Так, у постанові Верховного Суду від 24 листопада 2020 року у справі № 308/6368/15-а суд касаційної інстанції, взявши до уваги рішення Конституційного Суду України від 22 вересня 2005 року № 5-рп/2005 про забезпечення державного захисту прав землекористувачів, набутих свого часу відповідно до чинного на той час законодавства, та встановлені судами обставини користування позивачами земельною ділянкою на підставі записів у погосподарських книгах обліку, дійшов висновку про доведеність прав користувачів на земельну ділянку.
Верховний Суд у справі № 710/417/21 на підставі положень статті 20 Земельного кодексу Української РСР 1970 року також зробив висновок про наявність доказів на підтвердження права користування особою земельною ділянкою, оскільки таке право підтверджувалося відповідними записами у погосподарській книзі.
Таким чином, законність використання земельної ділянки її користувачем може бути підтверджена саме випискою з погосподарської книги.
У виписці з погосподарської книги зазначено, що позивачка є головою домогосподарства на земельній ділянці площею 0,15 га цільовим призначенням для будівництва і обслуговування жилого будинку, господарських будівель і споруд (присадибна ділянка). З наведеного можливо зробити логічний висновок, який також витікає з аналізу діючого на той час законодавства, що має бути рішення відповідної ради про передачу (надання) земельної ділянки в користування, якого матеріали справи не містять. Позивач зазначає про його відсутність і не надала його також державному реєстратору. При цьому відсутні докази звернення з відповідними запитами до органу місцевого самоврядування або архівних установ для отримання вказаних документів або надання інформації про їх відсутність. До суду з відповідним клопотанням про витребування доказів позивач та її представник не звертались.
Згідно абзацу 3 п. 78 Порядку державної реєстрації речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень, затвердженого постановою Кабінету Міністрів України від 25 грудня 2015 р. № 1127 (в редакції постанови Кабінету Міністрів України від 23 серпня 2016 р. № 553), документ, що відповідно до вимог законодавства засвідчує прийняття в експлуатацію закінчених будівництвом об`єктів, не вимагається в разі державної реєстрації права власності на індивідуальні (садибні) житлові будинки, садові, дачні будинки, господарські (присадибні) будівлі і споруди, прибудови до них, що закінчені будівництвом до 5 серпня 1992 року.
Верховний Суд у складі колегії суддів Касаційного адміністративного суду у своїй постанові від 15.01.2021 року у справі № 1540/3952/18 дійшов висновку, що індивідуальні (садибні) житлові будинки, садові, дачні будинки, господарські (присадибні) будівлі і споруди, збудовані у період до 5 серпня 1992 року, не підлягають проходженню процедури прийняття в експлуатацію.
Зазначений висновок узгоджується з правовою позицією висловленою Верховним Судом у постанові від 15 жовтня 2020 року у справі № 623/214/17.
В погосподарських книгах при визначенні року побудування зазначається рік введення в експлуатацію будинку (п. 3.1 Листу Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ від 16.05.2013 р. № 24-753/0/4-13 Про судову практику розгляду цивільних справ про спадкування).
Суд також враховує, що всі господарсько-побутові будівлі та споруди у домоволодіннях, які належать громадянам і були побудовані до Указу Президії Верховної Ради Української РСР від 22 січня 1979 року «Про боротьбу з самовільним будівництвом господарсько-побутових будівель», і під час технічної інвентаризації не були відображені в матеріалах інвентаризації як самовільні, не відносяться до категорії самовільних (самочинних).
Враховуючи, що об`єкт нерухомості за адресою: АДРЕСА_1 побудований у 1950 році, то він не підлягає здачі в експлуатацію та є завершеним будівництвом.
У 1950 році питання набуття права власності на житлові будинки регулювались Указом Президії Верховної Ради СРСР від 26 серпня 1948 року Про право громадян на купівлю і будівництво індивідуальних житлових будинків (далі - Указ від 26 серпня 1948 року) і прийнятою відповідно до Указу від 26 серпня 1948 року постановою Верховної Ради СРСР від 26 серпня 1948 року Про порядок застосування Указу Президії Верховної Ради СРСР від 26 серпня 1948 року Про право громадян на купівлю і будівництво індивідуальних житлових будинків (далі - Постанова від 26 серпня 1948 року), які, зокрема, визначали умови та правові наслідки будівництва.
Згідно зі статтею 1 Указу від 26 серпня 1948 року, кожен громадянин і кожна громадянка мали право купити або збудувати для себе на праві особистої власності жилий будинок на один або два поверхи з числом кімнат від однієї до п`яти як у місті, так і поза містом.
Пункт 2 Постанови від 26 серпня 1948 року визначав, що земельні ділянки для будівництва індивідуальних жилих будинків відводяться за рахунок земель міст, селищ, держземфонду і земель держлісфонду у безстрокове користування, а збудовані на цих ділянках будинки є особистою власністю забудовника.
Отже, за Указом від 26 серпня 1948 року та Постановою від 26 серпня 1948 року підставою виникнення у громадянина права власності на жилий будинок був сам факт збудування ним його з додержанням вимог цих актів законодавства. Ці правові акти не пов`язували виникнення права власності на житловий будинок із проведенням його реєстрації.
Державна реєстрація права власності на житлові будинки, споруди регулювалася підзаконними нормативними актами, зокрема, Інструкцією про порядок реєстрації будинків та домоволодінь у містах і селищах міського типу Української РСР, затвердженої заступником Міністра комунального господарства Української РСР від 31 січня 1966 року, і яка втратила чинність на підставі наказу Держжитлокомунгоспу від 13 грудня 1995 року № 56, Тимчасовим положенням про порядок реєстрації прав власності на нерухоме майно, затвердженим наказом Міністерства юстиції України від 7 лютого 2002 року №7/5 і зареєстрованим у Міністерства юстиції України від 18 лютого 2002 року за №157/6445 (з подальшими змінами).
Зазначені нормативні акти передбачали державну реєстрацію будівель, споруд, проте виникнення права власності на будинки, споруди не залежало від державної реєстрації до часу набрання чинності ЦК України та Закону України «Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень» від 1 липня 2004 року.
Інструкція про порядок реєстрації будинків та домоволодінь у містах і селищах міського типу Української РСР, затверджена заступником Міністра комунального господарства Української РСР від 31 січня 1966 року, яка втратила чинність на підставі наказу Держжитлокомунгоспу України від 13 грудня 1995 року № 56, передбачала обов`язкову реєстрацію (інвентаризацію) будинків і домоволодінь у межах міст і селищ (п. 4 Інструкції), у тому числі й на підставі записів у погосподарських книгах (п. 20 Інструкції). Тобто, записи у погосподарських книгах визнавались в якості актів органів влади (публічних актів), що підтверджують право приватної власності.
Погосподарські книги є особливою формою статистичного обліку, що здійснюється в Україні (УРСР) із 1979 року. 
На виконання постанови Ради Міністрів УРСР від 11 березня 1985 року № 105 у 1985-1988 роках, сільськими, селищними, районними Радами народних депутатів ухвалювалось рішення щодо оформлення права власності та реєстрації будинків у бюро технічної інвентаризації за даними погосподарських книг сільських, селищних Рад із додатками списків громадян, яким ці будинки належали.
При вирішенні питання щодо визнання права власності на житлові будинки, записи у погосподарських книгах оцінюються у сукупності з іншими доказами, наприклад, ухваленими органами місцевого самоврядування рішеннями про оформлення права власності громадян на будинки, технічним паспортом на будівлі, документами про відведення в установленому порядку земельних ділянок під забудову тощо.
Однак позивачем не зазначені правові підстави виникнення права власності на жилий будинок та не надано пояснень щодо цього у судовому засіданні. Такими підставами є створення майна, придбання за договорами купівлі-продажу, дарування, набуття у порядку спадкування тощо. Враховуючи, що рік будівництва житлового будинку 1950, а позивачка зареєстрована у спірному будинку з 28.07.1984, не можливо з наданих документів встановити правову підставу виникнення права власності. Виписка з погосподарської книги такої інформації не містить, як і не містить дати з якої Позивачка є головою вказаного домогосподарства. 
При цьому, з копії паспорта ОСОБА_1 вбачається, що 12.01.1980 вона уклала шлюб з ОСОБА_4 , 1956 р.н., тобто фактично право власності набуте позивачем в період шлюбу, однак до участі у справі ОСОБА_4 не залучений, як член родини голови домогосподарства у виписці з погосподарської книги не вказаний, як і ОСОБА_2 , 1982 р.н. та ОСОБА_3 , 1981 р.н., які зареєстровані у спірному будинку. 
Згідно зі ст. 22 Кодексу про шлюб та сім`ю УРСР 1969 майно, нажите подружжям за час шлюбу, є їх спільною сумісною власністю. Кожен з подружжя має рівні права на володіння, користування і розпорядження цим майном. Проте ст. 24 того ж Кодексу передбачає, що майно, яке належало кожному з подружжя до одруження, а також одержане ним під час шлюбу в дар або в порядку успадкування, є власністю кожного з них.
Відповідно до пунктів 4, 5 ч. 3 ст. 2 ЦПК України, основними засадами (принципами) цивільного судочинства є, окрім інших, змагальність сторін та диспозитивність.
Відповідно до ч. 1-4 ст. 12 ЦПК України, цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін. Учасники справи мають рівні права щодо здійснення всіх процесуальних прав та обов`язків, передбачених законом. Кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Кожна сторона несе ризик настання наслідків, пов`язаних із вчиненням чи невчиненням нею процесуальних дій.
Відповідно до ч. 1-3 ст. 13 ЦПК України, суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках. Збирання доказів у цивільних справах не є обов`язком суду, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Суд має право збирати докази, що стосуються предмета спору, з власної ініціативи лише у випадках, коли це необхідно для захисту малолітніх чи неповнолітніх осіб або осіб, які визнані судом недієздатними чи дієздатність яких обмежена, а також в інших випадках, передбачених цим Кодексом. Учасник справи розпоряджається своїми правами щодо предмета спору на власний розсуд. Таке право мають також особи, в інтересах яких заявлено вимоги, за винятком тих осіб, які не мають процесуальної дієздатності.
Відповідно до ч. 1, 5-7 ст. 81 ЦПК України, кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Докази подаються сторонами та іншими учасниками справи. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях. Суд не може збирати докази, що стосуються предмета спору, з власної ініціативи, крім витребування доказів судом у випадку, коли він має сумніви у добросовісному здійсненні учасниками справи їхніх процесуальних прав або виконанні обов`язків щодо доказів, а також інших випадків, передбачених цим Кодексом. 
Згідно з частиною першою статті 51 ЦПК України суд першої інстанції має право за клопотанням позивача до закінчення підготовчого провадження, а у разі розгляду справи за правилами спрощеного позовного провадження - до початку першого судового засідання залучити до участі у ній співвідповідача. Якщо позов подано не до тієї особи, яка повинна відповідати за позовом, суд до закінчення підготовчого провадження, а у разі розгляду справи за правилами спрощеного позовного провадження - до початку першого судового засідання за клопотанням позивача замінює первісного відповідача належним відповідачем, не закриваючи провадження у справі.
За змістом наведеної норми цивільного процесуального права з урахуванням принципу диспозитивності цивільного судочинства та принципу змагальності сторін, на позивача покладений обов`язок визначати відповідача у справі. При цьому суд під час розгляду справи має виходити із складу осіб, які залучені до участі у справі позивачем. У разі пред`явлення позову до частини відповідачів, суд не вправі зі своєї ініціативи і без згоди позивача залучати інших відповідачів до участі у справі як співвідповідачів та повинен вирішити справу за тим позовом, що пред`явлений, і відносно тих відповідачів, які зазначені в ньому.
Якщо позивач не заявляє клопотання про заміну неналежного відповідача (або залучення інших співвідповідачів в окремих справах згідно зі специфікою спірних правовідносин), суд відмовляє в задоволенні позову.
Установивши, що позов заявлений до неналежного відповідача та відсутні визначені процесуальним законом підстави для заміни неналежного відповідача належним, суд відмовляє в позові до такого відповідача (див. постанови Великої Палати Верховного Суду від 17 квітня 2018 року у справі № 523/9076/16-ц (пункт 40), від 21 листопада 2018 року у справі № 127/93/17-ц (пункт 50), від 12 грудня 2018 року у справі № 570/3439/16-ц (пункти 37, 54), від 12 грудня 2018 року у справі № 372/51/16-ц (пункт 31.10), від 30 січня 2019 року у справі № 552/6381/17 (пункт 39), від 01 квітня 2020 року у справі № 520/13067/17 (пункт 75), від 07 липня 2020 року у справі № 438/610/14-ц (пункт 54) та 13 жовтня 2020 року у справі № 640/22013/18 (пункт 31)).
Велика Палата Верховного Суду звертала увагу, що поняття «сторона у спорі» може не бути тотожним за змістом поняттю «сторона у процесі»: сторонами в процесі є такі її учасники, як позивач і відповідач; тоді як сторонами у спорі є належний позивач і той належний відповідач, до якого звернута чи має бути звернута відповідна матеріально-правова вимога позивача. Такі висновки сформульовані у постановах від 14 листопада 2018 року у справі № 183/1617/16 (провадження № 14-208цс18, пункт 70), від 29 травня 2019 року у справі № 367/2022/15-ц (провадження № 14-376цс18, пункт 66), від 07 липня 2020 року у справі № 712/8916/17 (провадження № 14-448цс19, пункт 27), від 09 лютого 2021 року у справі № 635/4741/17 (провадження № 14-46цс20, пункт 33.2).
Якщо позивач не заявляє клопотання про залучення інших співвідповідачів у справах, в яких наявна обов`язкова співучасть, тобто коли неможливо вирішити питання про обов`язки відповідача, одночасно не вирішивши питання про обов`язки особи, не залученої до участі у справі як співвідповідача, суд відмовляє у задоволенні позову (див. постанову Верховного Суду у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду від 26 січня 2022 року в справі № 457/726/17 (провадження № 61-43201св18)).
При виборі і застосуванні норми права до спірних правовідносин суд враховує висновки щодо застосування відповідних норм права, викладені в постановах Верховного Суду (частина четверта статті 263 ЦПК України).
Отже, пред`явлення позову до неналежного відповідача (неналежного складу відповідачів) є самостійною підставою для відмови в позові.
Відповідно до ч. 1 ст. 141 ЦПК України судовий збір покладається на сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог.
Оскільки суд дійшов висновку про відмову у задоволенні заявлених вимог, то судові витрати зі сплаченого судового збору підлягають залишенню за позивачем.
На підставі викладеного, керуючись ст. 2, 4, 7, 10, 12, 13, 18, 141, 142, 258-259, 263-265, 268, 354, 355 ЦПК України, суд
УХВАЛИВ :

У задоволенні позовних вимог ОСОБА_1 до ВЕСНЯНСЬКОЇ СЕЛИЩНОЇ РАДИ МИКОЛАЇВСЬКОГО РАЙОНУ МИКОЛАЇВСЬКОЇ ОБЛАСТІ про визнання права власності на житловий будинок відмовити повністю.
Судові витрати зі сплати судового збору залишити за позивачем.
Рішення суду набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги всіма учасниками справи, якщо апеляційну скаргу не було подано.
У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після повернення апеляційної скарги, відмови у відкритті чи закриття апеляційного провадження або прийняття постанови суду апеляційної інстанції за наслідками апеляційного перегляду.
Апеляційна скарга на рішення суду подається протягом тридцяти днів з дня його проголошення.
Якщо в судовому засіданні було проголошено скорочене (вступну та резолютивну частини) судове рішення або якщо розгляд справи (вирішення питання) здійснювався без повідомлення (виклику) учасників справи, зазначений строк обчислюється з дня складення повного судового рішення.
Учасник справи, якому повне рішення суду не було вручено у день його проголошення або складення, має право на поновлення пропущеного строку на апеляційне оскарження на рішення суду - якщо апеляційна скарга подана протягом тридцяти днів з дня вручення йому повного рішення суду.
Апеляційна скарга подається безпосередньо до Миколаївського апеляційного суду.
Позивач: ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , РНОКПП НОМЕР_1 , адреса: АДРЕСА_1 .
Відповідач: ВЕСНЯНСЬКА СЕЛИЩНА РАДА МИКОЛАЇВСЬКОГО РАЙОНУ МИКОЛАЇВСЬКОЇ ОБЛАСТІ, код ЄДРПОУ 20883438, адреса: Миколаївська область, Миколаївський район, селище Весняне, ВУЛИЦЯ ЦЕНТРАЛЬНА, будинок 6.
Дата складення повного судового рішення 13.07.2026.

Суддя І.В. Павленко