СХІДНИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ ГОСПОДАРСЬКИЙ СУД

ПОСТАНОВА
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

08 липня 2026 року м. Харків Справа №922/3521/25 

Східний апеляційний господарський суд у складі колегії суддів:
головуючий суддя Гетьман Р.А., суддя Россолов В.В., суддя Склярук О.І.

розглянувши в порядку письмового провадження в приміщенні Східного апеляційного господарського суду апеляційну скаргу Квартирно-експлуатаційного відділу міста Харків (вх.№35Х від 06.01.2025) на рішення Господарського суду Харківської області від 19.12.2025 у справі №922/3521/25 (м. Харків, суддя Ємельянова О.О., повне рішення складено 19.12.2025) 
за позовом Акціонерного товариства «Харківобленерго», м. Харків,
до Квартирно-експлуатаційного відділу міста Харків, м. Харків,
про стягнення 8785,33 грн, -

ВСТАНОВИВ:

Акціонерне товариство «Харківобленерго» звернулось до Господарського суду Харківської області із позовом до Квартирно-експлуатаційного відділу про стягнення заборгованості у розмірі 8785,33 грн., яка складається із: 1498,79 грн. – 3% річних заборгованості за прострочення оплати послуг з розподілу електричної енергії; 7286,54 грн. заборгованості з індексу інфляції за порушення строків оплати за розподіл електричної енергії. Також до стягнення заявлені судові витрати.
Рішенням Господарського суду Харківської області від 19.12.2025 у позові відмовлено частково. Стягнуто з Квартирно-експлуатаційного відділу міста Харків на користь Акціонерного товариства «Харківобленерго» 3% річних заборгованості за прострочення оплати послуг з розподілу електричної енергії у розмірі 1 498,79 грн, заборгованість з індексу інфляції за порушення строків оплати за розподіл електричної енергії у розмірі 7015,27 грн. та судовий збір у сумі 2347,60 грн. В частині стягнення інфляційних втрат у розмірі 271,27 грн. – відмовлено.
Квартирно-експлуатаційний відділ міста Харків з вказаним судовим рішенням суду першої інстанції не погодився та звернувся до Східного апеляційного господарського суду з апеляційною скаргою, в якій, посилаючись на порушення судом першої інстанції при прийнятті рішення норм чинного законодавства, просить скасувати рішення Господарського суду Харківської області від 19.12.2025 по справі №922/3521/25 та винести нове рішення, яким відмовити в задоволенні позовних вимог; судовий збір покласти на позивача.
В обґрунтування доводів апеляційної скарги апелянт зазначає, що суд першої інстанції в оскаржуваному рішенні не встановив і не зазначив, чи була вина відповідача в несвоєчасному виконані своїх зобов`язань. Скаржник наголошує, що після початку повномасштабної воєнної агресії та введення воєнного стану, останній виконував покладені на нього обов`язки забезпечення оборони Держави Україна та належного функціонування військових частин та установ Міністерства оборони України на території Харківської області, здійснював вагому діяльність стосовно забезпечення потреб військовослужбовців в зоні проведення бойових дій, зокрема, організовує постачання та зведення укріплень, наметових містечок, казарм, обладнання для проживання військовослужбовців тощо. Однак, апелянт вказує, що позивач, подавши позовну заяву до відповідача, намагається покарати останнього, стягненням 3% річних та інфляційних втрат, на оплату яких не має бюджетних асигнувань, що призведе до нестачі коштів для основних функцій та обов`язків відповідача. 
На твердження скаржника, в даному випадку ані предмет, ані підстави позову не містять жодного обґрунтування та документального підтвердження наміру умисної несплати відповідачем за послуги з розподілу електричної енергії. Посилаючись на статтю 625 ЦК України та судову практику, скаржник зауважує, що з урахуванням важливості та необхідності дотримання балансу інтересів сторін у даному конкретному випадку, виходячи з міркувань розумності та справедливості, беручи до уваги матеріальні інтереси обох сторін, характер господарської діяльності, її суспільне значення, а також ступінь виконання відповідачем своїх зобов`язань, Господарський суд Харківської області міг за можливості реалізації дискреційних повноважень зменшити розмір інфляційних втрат та 3% відсотків річних. Відтак, як стверджує апелянт, в його діях, не було вини, тому судом першої інстанції не застосовано закон, який підлягав застосуванню, а саме ст.ст. 614, 617 ЦК України, а отже, висновки суду не відповідають обставинам справи, таким чином з підстав зазначених у п.2. ч.1 ст.275 та пп.3,4 ч.1, чч.2,3 ст. 277 ГПК України, рішення повинно бути скасоване та ухвалено нове рішення яким відмовити в задоволені позовних вимог позивача.
Також, від Квартирно-експлуатаційного відділу міста Харків надійшла заява (вх.№188 від 06.01.2026), в якій останнє просить долучити до матеріалів справи платіжну інструкцію №523 від 23.12.2025 про сплату судового збору за подачу апеляційної скарги на рішення Господарського суду Харківської області від 19.12.2025 по справі №922/3521/25.
Системою автоматизованого розподілу справ відповідно до Витягу з протоколу автоматизованого розподілу справ між суддями від 06.01.2026 для розгляду справи №922/3521/25 визначено колегію суддів у складі: головуючий суддя (суддя-доповідач) Гетьман Р.А., суддя Россолов В.В., суддя Склярук О.І.
Ухвалою Східного апеляційного господарського суду від 12.01.2026 відкрито апеляційне провадження за апеляційною скаргою Квартирно-експлуатаційного відділу міста Харків (вх.№35Х від 06.01.2025) на рішення Господарського суду Харківської області від 19.12.2025 у справі №922/3521/25. Розгляд апеляційної скарги постановлено здійснювати в порядку письмового провадження без повідомлення учасників справи. Витребувано з Господарського суду Харківської області матеріали справи №922/3521/25. 
Представником позивача подано до суду апеляційної інстанції відзив на апеляційну скаргу (вх.№606 від 26.12.15.01.2026), в якому останній просить апеляційну скаргу Квартирно-експлуатаційного відділу міста Харкова на рішення Господарського суду Харківської області від 19.12.2025 залишити без задоволення. Рішення Господарського суду Харківської області від 19.12.2025 залишити без змін.
16.01.2026 до Східного апеляційного господарського суду надійшли матеріали справи №922/3521/25 (вх.№672).
Суд зазначає, що враховуючи, що ціна позову в даній справі є меншою від ста розмірів прожиткового мінімуму для працездатних осіб, судом було попереджено сторони, що апеляційна скарга буде розглянута за правилами частини 10 статті 270 Господарського процесуального кодексу України без повідомлення учасників справи.
Частиною 5 статті 176 Господарського процесуального кодексу України передбачено, що ухвала про відкриття провадження у справі надсилається учасникам справи, а також іншим особам, якщо від них витребовуються докази, в порядку, встановленому статтею 242 цього Кодексу, та з додержанням вимог частини четвертої статті 120 цього Кодексу.
Відповідно до частини 11 статті 242 Господарського процесуального кодексу України якщо учасник справи має електронний кабінет, суд надсилає всі судові рішення такому учаснику в електронній формі виключно за допомогою Єдиної судової інформаційно-телекомунікаційної системи чи її окремої підсистеми (модуля), що забезпечує обмін документами. У разі відсутності в учасника справи електронного кабінету суд надсилає всі судові рішення такому учаснику в паперовій формі рекомендованим листом з повідомленням про вручення.
Згідно з частино 6 статті 242 Господарського процесуального кодексу України днем вручення судового рішення є день отримання судом повідомлення про доставлення копії судового рішення до електронного кабінету особи. Якщо судове рішення надіслано до електронного кабінету пізніше 17 години, судове рішення вважається врученим у робочий день, наступний за днем його відправлення, незалежно від надходження до суду повідомлення про його доставлення.
З урахуванням вищезазначених законодавчих положень, ухвала про відкриття апеляційного провадження та розгляд апеляційної скарги в порядку письмового провадження вручена сторонам у справі в електронному кабінеті системи «Електронний Суд» 13.01.2026.
Таким чином, матеріалами справи підтверджується належне повідомлення сторін про відкриття провадження у справі та розгляд справи в порядку, передбаченому частиною 10 статті 270 Господарського процесуального кодексу України.
Заперечень проти розгляду апеляційної скарги в даному порядку від сторін не надійшло.
Відповідно до частини 1 статті 270 Господарського процесуального кодексу України, у суді апеляційної інстанції справи переглядаються за правилами розгляду справ у порядку спрощеного позовного провадження з урахуванням особливостей, передбачених у цій главі.
Дослідивши матеріали справи, а також доводи, викладені в апеляційній скарзі та відзиві на апеляційну скаргу, перевіривши правильність застосування господарським судом першої інстанції норм матеріального та процесуального права, а також повноту встановлення обставин справи та відповідність їх наданим доказам, та розглянувши справу в порядку статті 269 Господарського процесуального кодексу України, колегія суддів встановила наступні обставини.
Як встановлено апеляційним господарським судом та вбачається з матеріалів справи, 11.06.2017 року набрав чинності Закон України «Про ринок електричної енергії», який розмежує діяльність суб`єкта господарювання з постачання та діяльність з розподілу електричної енергії.
Відповідно до Постанови Національної комісії, що здійснює державне регулювання у сфері енергетики та комунальних послуг № 1446 Акціонерне товариство «Харківобленерго» є оператором системи розподілу та здійснює діяльність з розподілу електричної енергії у межах місць провадження господарської діяльності, а саме на території м. Харкова та Харківської області в межах розташування системи розподілу електричної енергії, та не є постачальником електричної енергії.
Доступ до системи розподілу та послуги з розподілу надаються ОСР з 01.01.2019 року усім споживачам, електроустановки яких приєднані до мереж ОСР на території його діяльності на підставі публічного договору приєднання - договору споживача про надання послуг з розподілу електричної енергії, який укладається між Товариством та споживачем, з урахуванням статей 633, 634, 641, 642 Цивільного кодексу України, за формою (типовою формою) договору, що є додатком № 3 до ПРРЕЕ та розміщена на офіційному сайті АТ «Харківобленерго».
Договір споживача з розподілу вважається укладеним з дати підписання споживачем заяви – приєднання та / або сплати за рахунком, який надсилається одночасно з договором споживача про розподіл та / або з дати, указаної у заяві – приєднання, якщо споживач протягом указаного у заяві – приєднання терміну не звернувся до ОСР із запереченнями щодо укладання договору в цілому або щодо окремих умов договором та спожив будь-який обсяг електричної енергії (пункт 4 постанови 312, підпункту 1.2.15, підпункту 2.1.6. ПРРЕЕ).
Відповідно до абзацу 3, пункту 5 Постанови 312, з дати набрання чинності договором споживача про надання послуг з розподілу електричної енергії ОСР надає послуги комерційного обліку споживачам.
15.09.2016 між Акціонерним товариством "Харківобленерго" (надалі- постачальник) та Квартирно - експлуатаційнім відділом м. Харкова (надалі - споживач) було укладено договір про надання послуг з розподілу електричної енергії шляхом підписання заяви-приєднання з додатками, що діє на умовах договору про постачання електричної енергії № 734/052110 від 15 вересня 2016 року за особовим рахунком № 2110 бази даних абонентів постачальника за регульованим тарифом.
Розподіл електричної енергії споживачу Харківському квартирно - експлуатаційному управлінню здійснюється на підставі договору про надання послуг з розподілу електричної енергії № 734/052110 від 01.01.2019 року, до умов якого відповідно підписаної заяви – приєднання, відповідач приєднався на умовах договору про постачання електричної енергії № 734/052110 від 01.01.2019 року з додатками що є його невід`ємною частиною.
На виконання умов договору про надання послуг з розподілу електричної енергії №734/052110 від 01.01.2019 року, споживачу надавались послуги з розподілу електричної енергії, а також, кожного місяця на його адресу за результатами розрахункового періоду та на підставі узгоджених документів, направлялись рахунки про надання послуг з розподілу електричної енергії.
Також, 02.01.2024 року, 06.02.2024 року та 23.10.2024 року між сторонами було підписано договори про надання послуг із забезпечення перетікань реактивної електричної енергії № 734/052110 який є додатком № 14 до договору споживача про надання послуг з розподілу електричної енергії № 734/052110 від 01.01.2019 року.
Згідно з даних з Єдиного державного реєстру юридичних, фізичних осіб-підприємців та громадських формувань від 04.02.2025 року Харківське квартирно-експлуатаційне управління (ЄДРПОУ 07923280) перейменовано в Квартирно-експлуатаційний відділ міста Харків (ЄДРПОУ 07923280).
28.02.2025 року між сторонами було укладено додаткову угоду, відповідно до підпункту 1.1. пункту 1 додаткової угоди до договору споживача про надання послуг з розподілу електричної енергії змінено найменування споживача Харківське квартирно – експлуатаційне управління на нове найменування споживача Квартирно - експлуатаційний відділ міста Харкова.
Відповідно до пунктів 5.1-5.5 типового договору ціною цього Договору є вартість послуг з розподілу електричної енергії на об`єкт (об`єкти) Споживача, зазначена в Паспорті точки (точок) розподілу за об`єктом споживача. Оплата послуг з розподілу електричної енергії за цим договором здійснюється на поточний рахунок оператора. Тариф (ціна) на послугу з розподілу електричної енергії та терміни оплати послуги зазначаються в додатку 4 «Порядок розрахунків». Споживач оплачує послугу з розподілу Оператору системи, якщо згідно з умовами договору про постачання споживач забезпечує оплату послуги з розподілу, або купує електричну енергію для власного споживання за двостороннім договором та на організованих сегментах ринку. Постачальник оплачує послугу з розподілу оператору системи, якщо згідно з умовами договору про постачання оплату послуги з розподілу забезпечує постачальник. Оператор системи в особовому рахунку споживача зазначає сторону, яка здійснює оплату наданих споживачу послуг з розподілу електричної енергії.
Також, між сторонами було підписано додаток 4 до договору «Порядок розрахунків».
Відповідно пунктів 1, 6 додатку № 4 «Порядок розрахунків» розрахунковим періодом є календарний місяць та встановлюється з 1 числа до такого ж числа наступного місяця.
Рахунки за послуги з розподілу електричної енергії та із забезпечення перетікань реактивної енергії надаються уповноваженому представнику споживача (пункт 6 цього додатку) оператором системи розподілу протягом 5 робочих днів від дня закінчення розрахункового періоду у відповідних структурних підрозділах оператора системи розподілу. У разі неотримання споживачем рахунків оператор системи розподілу направляє рахунки споживачу поштовим зв`язком. У такому разі рахунки вважаються отриманими споживачем з дня їх відправлення. Рахунки за послуги з розподілу електричної енергії та із забезпечення перетікань реактивної енергії мають бути оплачені протягом 10 робочих днів від дня отримання рахунка споживачем.
Як зазначає позивач, останнім на виконання умов договору про надання послуг з розподілу електричної енергії № 734/052110 від 01.01.2019 року, споживачу надавались послуги з розподілу електричної енергії, при цьому, заборгованість за спожиту електричну енергію за період з 11/2023 року - 12/2023 року, з 01/2024 року - 12/2024 року, з 01/2025 року - 06/2025 року у сумі 42 518, 96 грн. самостійно сплачена відповідачем, тому не є предметом даного спору та вказана для пояснення нарахування 3% річних та інфляційних втрат.
На твердження позивача, рішенням Господарського суду Харківської області від 18.11.2024 року у справі № 922/3268/24 стягнуто з Квартирно — експлуатаційного управління заборгованість у сумі 60 196,18 грн. яка складається із 58 757,32 грн. заборгованості за надані послуги з розподілу електричної енергії, 714,35 грн. 3 % річних заборгованості за надану послугу з розподілу електричної енергії та за перетікання реактивної електричної енергії, а також 2 422, 40 грн. витрати зі сплати судового збору
У зв`язку із чим, як зазначає позивач, оскільки, відповідачем протягом тривалого часу на рахунок позивача не своєчасно сплачувалися кошти за послуги з розподілу електричної енергії та внаслідок несвоєчасно сплачених коштів відповідач має заборгованість у сумі 8 785, 33 грн. яка складається із:
- 3 % річних за період з 06/2024 року - 12/2024 року, з 01/2025 року - 05/2025 року (за прострочення оплати послуг з розподілу електричної енергії за період з 11/2023 року - 12/2023 року, 06/2024 року, 03/2025 року) у сумі 1 498,79 грн.;
- заборгованості з індексу інфляції за період з 06.2024 року - 07/2024 року, з 09/2024 року - 12/2024 року, з 01/2025 року - 04/2025 року (за прострочення оплати послуг з розподілу електричної енергії за період з 11/2023 року - 12/2023 року, 06/2024 року) у сумі 7 286, 54 грн.
Вказане і стало підставою для звернення Акціонерного товариства «Харківобленерго» до Господарського суду Харківської області з позовом до Квартирно-експлуатаційного відділу міста Харків про стягнення 8785,33 грн.
Рішенням до Господарського суду Харківської області у справі 922/3521/25 від 19.12.2025 у позові відмовлено частково.
Ухвалюючи оскаржуване рішення, місцевий господарський суд виснував, що відповідачем було здійснено розрахунки за надані позивачем послуги з розподілу електричної енергії із порушенням строків, відтак, позивачем заявлено до стягнення із відповідача 3 % річних за період з 06/2024 року - 12/2024 року, з 01/2025 року - 05/2025 року (за прострочення оплати послуг з розподілу електричної енергії за період з 11/2023 року - 12/2023 року, 06/2024 року, 03/2025 року) у сумі 1 498,79 грн., та заборгованість з індексу інфляції за період з 06.2024 року - 07/2024 року, з 09/2024 року - 12/2024 року, з 01/2025 року - 04/2025 року (за прострочення оплати послуг з розподілу електричної енергії за період з 11/2023 року - 12/2023 року, 06/2024 року).
Суд першої інстанції встановив, що рішенням Господарського суду Харківської області від 18.11.2024 року у справі №922/3268/24 стягнуто з Квартирно — експлуатаційного управління заборгованість у сумі 60 196,18 грн. яка складається із 58 757,32 грн. заборгованості за надані послуги з розподілу електричної енергії, 714,35 грн. 3% річних заборгованості за надану послугу з розподілу електричної енергії та за перетікання реактивної електричної енергії, а також 2 422,40 грн. витрати зі сплати судового збору. Відтак, обставини, встановлені рішенням Господарського суду Харківської області від 18.11.2024 у справі № 922/3268/24, є преюдиційними для цієї справи відповідно до приписів частини четвертої статті 75 Господарського процесуального кодексу України.
Місцевим господарським судом було здійснено перевірку нарахованих позивачем відповідачу 3% річних (відповідно до наданого розрахунку) за допомогою онлайн - системи "Ліга-закон" відповідно до заявленого періоду, а саме: за період з 06/2024 року - 12/2024 року, з 01/2025 року - 05/2025 року (за прострочення оплати послуг з розподілу електричної енергії за період з 11/2023 року - 12/2023 року, 06/2024 року, 03/2025 року) у сумі 1 498,79 грн., та встановлено, що такі нарахування не перевищують суму за розрахунком суду, а тому підлягають до задоволення.
Водночас судом першої інстанції встановлено, що позивачем здійснено нарахування інфляційних втрат за окремо взяті місяці, що не відповідає вимогам щодо їх кумулятивного обчислення за весь період прострочення та не враховує часткового помісячного погашення суми основного боргу. Зокрема, позивачем безпідставно нараховано інфляційні втрати у розмірі 271,27 грн за березень 2025 року на заборгованість листопада 2023 року в сумі 33 909,10 грн, оскільки відповідачем здійснено оплати в період з 11.03.2025 по 14.03.2025.
Керуючись правовою позицією Верховного Суду у справі № 905/600/18, місцевий господарський суд визнав вимоги в цій частині необґрунтованими та дійшов висновку про стягнення інфляційних втрат у розмірі 7 015,27 грн та відмову в позові в частині стягнення 271,27 грн. 
Враховуючи вищевикладене, а також обізнаність відповідача про розгляд справи та відсутність з його боку будь-яких заперечень чи контррозрахунку, суд першої інстанції дійшов висновку про часткову відмову в позові та стягнення з відповідача 3 % річних у розмірі 1 498,79 грн та заборгованості з індексу інфляції в сумі 7 015,27 грн, відмовивши у задоволенні позовних вимог у частині стягнення решти інфляційних втрат у розмірі 271,27 грн.
Надаючи правову оцінку вищенаведеним обставинам, колегія суддів зазначає наступне. 
Цивільні права та обов`язки виникають із дій осіб, що передбачені актами цивільного законодавства, а також із дій осіб, що не передбачені цими актами, але за аналогією породжують цивільні права та обов`язки (стаття 11 Цивільного кодексу України).
Відповідно до статті 509 Цивільного кодексу України, зобов`язанням є правовідношення, в якому одна сторона (боржник) зобов`язана вчинити на користь другої сторони (кредитора) певну дію (передати майно, виконати роботу, надати послугу, сплатити гроші тощо) або утриматися від вчинення певної дії (негативне зобов`язання), а кредитор має право вимагати від боржника виконання його обов`язку. 
Частиною 1 статті 202 Цивільного кодексу України визначено, що правочином є дія особи, спрямована на набуття, зміну або припинення цивільних прав та обов`язків.
Договором є домовленість двох або більше сторін, спрямована на встановлення, зміну або припинення цивільних прав та обов`язків (частина 1 статті 626 Цивільного кодексу України).
Відповідно до статей 6, 627 Цивільного кодексу України сторони є вільними в укладенні договору, виборі контрагента та визначенні умов договору з урахуванням вимог кодексу, інших актів цивільного законодавства, звичаїв ділового обороту, вимог розумності і справедливості.
Стаття 628 Цивільного кодексу України передбачає, що зміст договору становлять умови (пункти), визначені на розсуд сторін і погоджені ними, та умови, які є обов`язковими відповідно до актів цивільного законодавства.
Відповідно до статті 629 Цивільного кодексу України, договір є обов`язковим для виконання сторонами.
Статтею 599 Цивільного кодексу України визначено, що зобов`язання припиняється виконанням, проведеним належним чином.
Відповідач в порушення умов договору, обов`язок щодо своєчасної оплати за послуги з розподілу електричної енергії не здійснено, та здійснено таку оплату із порушенням строків, у зв`язку з чим, останнім, заявлено до стягнення з відповідача 8 785, 33 грн. яка складається з:
- 3 % річних за період з 06/2024 року - 12/2024 року, з 01/2025 року - 05/2025 року (за прострочення оплати послуг з розподілу електричної енергії за період з 11/2023 року - 12/2023 року, 06/2024 року, 03/2025 року) у сумі 1 498,79 грн.;
- заборгованості з індексу інфляції за період з 06.2024 року - 07/2024 року, з 09/2024 року - 12/2024 року, з 01/2025 року - 04/2025 року (за прострочення оплати послуг з розподілу електричної енергії за період з 11/2023 року - 12/2023 року, 06/2024 року).
За приписами статті 526 Цивільного кодексу України зобов`язання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору та вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, а за відсутності таких умов та вимог - відповідно до звичаїв ділового обороту або інших вимог, що звичайно ставляться.
Частиною 1 статті 530 Цивільного кодексу України передбачено, що якщо у зобов`язанні встановлений строк (термін) його виконання, то воно підлягає виконанню у цей строк (термін).
З аналізу вищевикладеного слідує, що укладаючи договір, кожна із сторін прийняла на себе певні зобов`язання щодо його виконання.
Оскільки відповідачем було здійснено розрахунки за надані позивачем послуги з розподілу електричної енергії з порушенням строків, позивачем заявлено до стягнення з відповідача 3 % річних за період з 06/2024 року - 12/2024 року, з 01/2025 року - 05/2025 року (за прострочення оплати послуг з розподілу електричної енергії за період з 11/2023 року - 12/2023 року, 06/2024 року, 03/2025 року) у сумі 1 498,79 грн., та заборгованість з індексу інфляції за період з 06.2024 року - 07/2024 року, з 09/2024 року - 12/2024 року, з 01/2025 року - 04/2025 року (за прострочення оплати послуг з розподілу електричної енергії за період з 11/2023 року - 12/2023 року, 06/2024 року), у зв`язку з чим, суд зазначає наступне.
Відповідно до пункту 6-7 додатку № 4 «Порядок розрахунків для установ, які утримуються з державного та міського бюджетів, суб`єктів господарювання, предметом діяльності яких є надання житлово – комунальних послуг населенню, установ та організацій, які утримуються з рахунок коштів (внесків) населення (оплата послуги з розподілу один раз за фактично розподілену електричну енергію, плата за надання послуг з розподілу електричної енергії здійснюється споживачем оператору системи розподілу) рахунки за послуги з розподілу електричної енергії та із забезпечення перетікань реактивної енергії надаються уповноваженому представнику споживача (пункт 6 цього додатку) оператором системи розподілу протягом 5 робочих днів від дня закінчення розрахункового періоду у відповідних структурних підрозділах оператора системи розподілу. У разі неотримання споживачем рахунків оператор системи розподілу направляє рахунки споживачу поштовим зв`язком. У такому разі рахунки вважаються отриманими споживачем з дня їх відправлення. Рахунки за послуги з розподілу електричної енергії та із забезпечення перетікань реактивної енергії мають бути оплачені протягом 10 робочих днів від дня отримання рахунка споживачем.
У разі порушення строків оплати за розподіл електричної енергії та із забезпечення перетікань реактивної електричної енергії, передбачених пункту 7 даного порядку, споживач сплачує оператору системи розподілу пеню у розмірі подвійної облікової ставки НБУ, що діяла в період, за який здійснюються нарахування, інфляційні, 3% річних від суми боргу, за кожен день прострочення, у тому числі за день оплати. Суми пені, 3% річних, інфляційних зазначаються у рахунку окремими рядками, та повинні бути сплачені споживачем протягом 10 робочих днів від дня його отримання. 
Як вбачається з матеріалів справи, позивачем до позовної заяви було надано рахунки за спірний період, а саме:
- листопад 2023 року на сум 33 909,10 грн. строк оплати до 22.12.2023 року;
- грудень 2023 року на суму 24 848,22 грн. строк оплати до 23.01.2024 року;
- червень 2024 року на суму 18 558,22 грн. строк оплати до 18.07.2024 року;
- березень 2025 року на суму 83 833,73 грн. строк оплати до 22.04.2025 року та платіжні інструкції про сплату відповідачем суми боргу за період листопад 2023 року, грудень 2023 року, червень 2024 року, та березень 2025 року.
Також, позивачем надано рішенням Господарського суду Харківської області від 18.11.2024 року у справі № 922/3268/24 стягнуто з Квартирно — експлуатаційного управління м. Харків заборгованість у сумі 60 196,18 грн. яка складається з 58 757,32 грн. заборгованості за надані послуги з розподілу електричної енергії, 714,35 грн. 3 % річних заборгованості за надану послугу з розподілу електричної енергії та за перетікання реактивної електричної енергії, а також 2 422, 40 грн. витрати зі сплати судового збору
Частиною 4 статті 75 Господарського процесуального кодексу України визначено, що обставини, встановлені рішенням суду в господарській, цивільній або адміністративній справі, що набрало законної сили, не доказуються при розгляді іншої справи, у якій беруть участь ті самі особи або особа, стосовно якої встановлено ці обставини, якщо інше не встановлено законом.
З огляду на викладене, колегія суддів виснує про наявність підстав для застосування положень частини 4 статті 75 Господарського процесуального кодексу України. Оскільки рішенням Господарського суду Харківської області від 18.11.2024 року у справі №922/3268/24, яке набрало законної сили, між тими ж самими сторонами вже встановлено обставини щодо наявності та розміру заборгованості відповідача за послуги з розподілу електричної енергії, зазначені факти є преюдиційними. 
Частиною 2 статті 625 Цивільного кодексу України встановлено, що боржник, який прострочив виконання грошового зобов`язання, на вимогу кредитора зобов`язаний сплатити суму боргу з урахуванням встановленого індексу інфляції за весь час прострочення, а також три проценти річних від простроченої суми, якщо інший розмір процентів не встановлений договором або законом.
Велика Палата Верховного Суду неодноразово звертала увагу на те, що нарахування інфляційних втрат та трьох процентів річних на суму боргу відповідно до ст. 625 ЦК України є особливою мірою відповідальності боржника за прострочення грошового зобов`язання, оскільки виступає способом захисту майнового права та інтересу, який полягає у відшкодуванні матеріальних втрат кредитора від знецінення грошових коштів внаслідок інфляційних процесів та отриманні компенсації боржника за неналежне виконання зобов`язання. Ці кошти нараховуються незалежно від вини боржника, зупинення виконавчого провадження чи виконання рішення суду про стягнення грошової суми. Подібні правові висновки сформульовані, зокрема, у постановах Великої Палати Верховного Суду від 19.06.2019 р. у справах № 703/2718/16-ц, № 646/14523/15-ц, від 13.11.2019 р. у справі № 922/3095/18, від 18.03.2020 р. у справі № 902/417/18.
Суми, які кредитор може стягнути з боржника відповідно до статті 625 ЦК України носять компенсаторний характер, а право на їх стягнення з`являється у кредитора після прострочення боржника, тобто у разі неправомірного користування боржником грошовими коштами кредитора.
Верховний Суд неодноразово виснував, що у випадках порушення грошового зобов`язання суди не повинні приймати доводи боржника з посиланням на неможливість виконання грошового зобов`язання через відсутність необхідних коштів, адже це не звільняє його від обов`язку виконати господарські зобов`язання (стаття 607 ЦК України) або відсутністю вини (статті 614, 617 ЦК України чи стаття 218 ГК України). Аналогічна правова позиція викладена у постановах Верховного Суду від 25.06.2020 у справі № 910/4926/19, від 30.03.2020 у справі № 910/3011/19, від 03.04.2018 у справі № 908/1076/17).
За таких обставин, ані наявність або відсутність вини у простроченні виконання грошового зобов`язання (стаття 614 ЦК України), ані наявність чи відсутність бюджетних асигнувань не впливає на обсяг обов`язків відповідача як боржника, що прострочив грошове зобов`язання.
Колегія суддів відхиляє доводи апелянта про наявність дискреційних повноважень у суду першої інстанції щодо зменшення 3% та інфляційних втрат з посиланням на правову позицію Великої Палати Верховного Суду, викладену у постанові від 02.07.2025 у справі № 903/602/24.
У цій постанові Велика Палата Верховного Суду виснувала про те, що 3 % річних є законодавчо встановленим розміром процентів річних, які боржник повинен сплатити у разі неналежного виконання грошового зобов`язання, і він не підлягає зменшенню судом, а компенсація кредитору інфляційних втрат є мінімальною гарантією захисту його інтересів, яка забезпечує збереження цінності грошових коштів протягом прострочення оплати боржником відповідних товарів, робіт чи послуг, вони не є штрафними санкціями чи платою боржника за користування коштами кредитора, а входять до складу грошового зобов`язання і є способом захисту майнового права та інтересу, а тому також не можуть бути зменшені.
Водночас, апелянт в обґрунтування своєї правової позиції посилається, серед іншого, на постанову Великої Палати Верховного Суду у справі № 902/417/18 від 18.03.2020.
У вказаній постанові Велика Палата Верховного Суду, вирішуючи питання зменшення розміру як неустойки, штрафу, так і процентів річних за час затримки розрахунку відповідно до статті 625 ЦК України, виходила із очевидної неспівмірності заявлених до стягнення сум санкцій у вигляді штрафу, пені і процентів річних, враховуючи, що не є справедливим, коли наслідки невиконання боржником зобов`язання вочевидь більш вигідні для кредитора, ніж належне виконання такого зобов`язання. Отже, з урахуванням конкретних обставин справи, які мають юридичне значення, та, зокрема, зазначених вище критеріїв, суд може зменшити загальний розмір відсотків річних як відповідальності за час прострочення грошового зобов`язання.
Оцінюючи релевантність посилань скаржника на практику 2020 року, колегія суддів наголошує, що задля забезпечення єдності судової практики та дотримання принципу правової визначеності, суди мають враховувати саме останні висновки Верховного Суду щодо застосування норм права. Оскільки у цьому контексті (стосовно відсутності права суду зменшувати розмір інфляційних втрат і 3 % річних) правовий висновок Великої Палати Верховного Суду у постанові від 02.07.2025 у справі № 903/602/24 є останнім, саме він підлягає обов`язковому застосуванню, що повністю спростовує доводи апеляційної скарги в цій частині.
Підсумовуючи викладене, колегія суддів вважає безпідставними доводи апеляційної скарги про те, що суд першої інстанції не застосував статті 614, 617 Цивільного кодексу України, а також про наявність підстав для зменшення розміру інфляційних втрат та трьох процентів річних. Такі доводи ґрунтуються на помилковому тлумаченні норм матеріального права та не враховують правову природу нарахувань, передбачених частиною другою статті 625 Цивільного кодексу України, а також висновки Великої Палати Верховного Суду щодо відсутності правових підстав для їх зменшення.
Колегією суддів здійснено перевірку нарахованих позивачем відповідачу 3 % річних (відповідно до наданого розрахунку) за допомогою онлайн-системи «ЛІГА:ЗАКОН» відповідно до заявленого періоду, а саме: за період з 06/2024 року по 12/2024 року та з 01/2025 року по 05/2025 року (за прострочення оплати послуг з розподілу електричної енергії за період з 11/2023 року по 12/2023 року, 06/2024 року та 03/2025 року), у сумі 1 498,79 грн. За результатами перевірки встановлено, що заявлений позивачем розмір 3 % річних не перевищує суми, визначеної судом апеляційної інстанції, у зв`язку з чим колегія суддів погоджується з висновком суду першої інстанції про наявність правових підстав для задоволення позовних вимог у цій частині.
Разом з цим, колегією суддів здійснено перевірку нарахованих позивачем відповідачу заборгованості з індексу інфляції у розмірі 7286, 54 грн. за період з 06.2024 року - 07/2024 року, з 09/2024 року - 12/2024 року, з 01/2025 року - 04/2025 року (за прострочення оплати послуг з розподілу електричної енергії за період з 11/2023 року - 12/2023 року, 06/2024 року).
Так, статтею 625 Цивільного кодексу України визначені загальні правила відповідальності за порушення будь-якого грошового зобов`язання незалежно від підстав його виникнення. Приписи цієї статті поширюються на всі види грошових зобов`язань, якщо інше не передбачено договором або спеціальними нормами закону, який регулює, зокрема, окремі види зобов`язань (подібний висновок викладений, зокрема, у пункті 45 постанови Великої Палати Верховного Суду від 16.05.2018 року у справі № 686/21962/15-ц).
У постанові Верховного Суду від 26.06.2020 у справі № 905/21/19 викладено правовий висновок про те, що при розрахунку "інфляційних втрат" у зв`язку із простроченням боржником виконання грошового зобов`язання до цивільних відносин за аналогією закону підлягають застосуванню норми Закону України "Про індексацію грошових доходів населення", приписи Порядку проведення індексації грошових доходів населення, затвердженого постановою Кабінету Міністрів України від 17.07.2003 року № 1078, та Методика розрахунку базового індексу споживчих цін, затверджена наказом Державного комітету статистики України від 27.07.2007 року № 265, а також визначений порядок нарахування інфляційних втрат у випадку часткового помісячного погашення суми основного боргу.
Порядок індексації грошових коштів для цілей застосування статті 625 Цивільного кодексу України визначається із застосуванням індексу споживчих цін (індексу інфляції) за офіційними даними Державного комітету статистики України у відповідний місяць прострочення боржника як результат множення грошового доходу на величину приросту споживчих цін за певний період, поділену на 100 відсотків (абзац 5 пункту 4 постанови Кабінету Міністрів України від 17.07.2003 року № 1078).
Крім того, при здійснення розрахунку колегією суддів враховавно, що нарахування інфляційних втрат здійснюються окремо за кожен період часу, протягом якого діяв відповідний індекс інфляції, а одержані таким чином результати підсумовуються за весь час прострочення виконання грошового зобов`язання. Розмір боргу з урахуванням індексу інфляції визначається виходячи з суми боргу, що існувала на останній день місяця, в якому платіж мав бути здійснений, помноженої на індекс інфляції, визначений Державною службою статистики України, за період прострочення починаючи з місяця, наступного за місяцем, у якому мав бути здійснений платіж, і за будь-який місяць (місяці), у якому (яких) мала місце інфляція. При цьому до розрахунку мають включатися й періоди часу, в які індекс інфляції становив менше одиниці (тобто мала місце дефляція). Нарахування інфляційних втрат за наступний період здійснюється з урахуванням збільшення суми боргу на індекс інфляції попереднього місяця, оскільки інфляційні втрати не є штрафними санкціями, а входять до складу грошового зобов`язання. 
Вищевказана правова позиція щодо порядку нарахування інфляційних викладена у постанові Великої Палати Верховного Суду у справі № 916/190/18 від 04.06.2019 року та у постанові об`єднаної палати Верховного Суду у справі № 905/600/18 від 05.07.2019 року.
Проте, позивачем здійснено нарахування інфляційних втрат за окремо взяті місяці, що не відповідає вищевказаним вимогам.
Також, колегією суддів здійснено перевірку нарахованих позивачем відповідачу інфляційних втрат, та встановлено, що як вбачається із наданого розрахунку суми боргу, останнім здійснено нарахування інфляційних втрат за зобов`язання листопада 2023 року (сума боргу 33 909,10 грн.) та у березні 2025 року нараховано суму у розмірі 271,27 грн. 
При цьому, позивачем не враховано, що відповідачем були здійснені оплати, про що зазначено позивачем у розрахунку 3 % річних, а саме: 11.03.2025 року на суму 17 127,67 грн., 12.03.2025 року на суму 742,10 грн., 13.03.2025 року на суму 9 046,90 грн., 14.03.2025 року на суму 6 992,43 грн. та додано до матеріалів справи платіжні інструкції.
Колегія суддів приймає до уваги, що сума боргу, внесена за період з 1 до 15 числа включно відповідного місяця, індексується за період з урахуванням цього місяця, а якщо суму внесено з 16 до 31 числа місяця, то розрахунок починається з наступного місяця. За аналогією, якщо погашення заборгованості відбулося з 1 по 15 число включно відповідного місяця, інфляційна складова обчислюється без урахування цього місяця, а якщо з 16 до 31 числа місяця — з урахуванням цього місяця. Якщо період прострочення виконання грошового зобов`язання становить неповний місяць, то інфляційна складова враховується або не враховується залежно від математичного округлення періоду прострочення у неповному місяці.
Методику розрахунку інфляційних втрат за неповний місяць прострочення виконання грошового зобов`язання доцільно відобразити, із застосуванням математичного підходу до округлення днів у календарному місяці, упродовж якого сталося прострочення, а саме: час прострочення у неповному місяці більше півмісяця (> 15 днів) = 1 (один) місяць, тому за такий неповний місяць нараховується індекс інфляції на суму боргу; час прострочення у неповному місяці менше або дорівнює половині місяця (від 1, включно з 15 днями) = 0 (нуль), тому за такий неповний місяць інфляційна складова боргу не враховується.
Проте, позивачем вищевикладеного враховано не було, а саме якщо погашення заборгованості відбулося з 1 по 15 число включно відповідного місяця, інфляційна складова обчислюється без урахування цього місяця.
У зв`язку з чим, колегія суддів дійшла висновку про те, що безпідставним є нарахування індексу інфляції у березні 2025 року на зобов`язання листопада 2023 року (сума боргу 33 909,10 грн.) у розмірі 271,27 грн., оскільки якщо прострочення у неповному місяці менше або дорівнює половині місяця (від 1, включно з 15 днями) = 0 (нуль), тому за такий неповний місяць інфляційна складова боргу не враховується, що не було враховано позивачем.
Аналогічна правова позиція викладена у постанові Верховного Суду від 5 липня 2019 року у справі №905/600/18, де колегія встановила чітке правило для розмежування моменту врахування індексу інфляції за конкретний місяць. Якщо сума боргу сплачується з 1 по 15 число місяця, то індекс інфляції за цей місяць враховується у розрахунку.
Колегією суддів здійснено перевірку нарахованих позивачем відповідачу інфляційних (відповідно до наданого розрахунку) за допомогою онлайн - системи "Ліга-закон", та встановив що здійснені позивачем нарахування не перевищують суму розрахунку суду, а тому, з урахуванням вищевикладеного, до стягнення підлягає сума інфляційних втрат у розмір 7015,27 грн. В частині стягнення інфляційних втрат у розмірі 271,27 грн. слід відмовити.
Отже, колегія суддів погоджується з висновком місцевого господарського суду про наявність правових підстав для задоволення вимог у частині стягнення інфляційних втрат у розмірі 7 015,27 грн та відмови в позові про стягнення 271,27 грн.
Отже, вирішуючи спір по суті заявлених позовних вимог, суд першої інстанції повно та всебічно дослідив обставини справи, дав їм належну правову оцінку, дійшов правильних висновків щодо прав та обов`язків сторін, які ґрунтуються на належних та допустимих доказах.
Колегія суддів зазначає, що в ході апеляційного провадження відповідачем не наведено обставин, які могли б бути підставою для задоволення апеляційної скарги, скасування рішення суду першої інстанції в оскаржуваній частині та відмови у задоволенні позовних вимог.
Відповідно до вимог ч. 1 ст. 73 ГПК України доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи.
Згідно ч. 1 ст. 74 ГПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень.
У відповідності до ст. 76 ГПК України належними є докази, на підставі яких можна встановити обставини, які входять в предмет доказування. Суд не бере до розгляду докази, які не стосуються предмета доказування. Предметом доказування є обставини, які підтверджують заявлені вимоги чи заперечення або мають інше значення для розгляду справи і підлягають встановленню при ухваленні судового рішення.
Зі змісту ст. 77 ГПК України вбачається, що обставини, які відповідно до законодавства повинні бути підтверджені певними засобами доказування, не можуть підтверджуватися іншими засобами доказування. Докази, одержані з порушенням закону, судом не приймаються.
Положеннями ст. 86 ГПК України передбачено, що суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Жодні докази не мають для суду заздалегідь встановленої сили. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також вірогідність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності.
Обов`язок із доказування необхідно розуміти як закріплену в процесуальному та матеріальному законодавстві міру належної поведінки особи, що бере участь у судовому процесі, із збирання та надання доказів для підтвердження свого суб`єктивного права, що має за мету усунення невизначеності, яка виникає в правовідносинах у разі неможливості достовірно з`ясувати обставини, які мають значення для справи. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях.
Аналізуючи питання обсягу дослідження доводів скаржника та їх відображення у судових рішеннях, питання вичерпності висновків суду ґрунтується на висновках, що їх зробив Європейський суд з прав людини у справі «Проніна проти України» (Рішення ЄСПЛ від 18.07.2006). Зокрема, ЄСПЛ у своєму рішенні зазначив, що пункт 1 статті 6 Конвенції зобов`язує суди давати обґрунтування своїх рішень, але це не може сприйматись як вимога надавати детальну відповідь на кожен аргумент. Межі цього обов`язку можуть бути різними в залежності від характеру рішення. Крім того, необхідно брати до уваги різноманітність аргументів, які сторона може представити в суд, та відмінності, які існують у державах-учасницях, з огляду на положення законодавства, традиції, юридичні висновки, викладення та формулювання рішень. Таким чином, питання, чи виконав суд свій обов`язок щодо подання обґрунтування, що випливає зі статті 6 Конвенції, може бути визначено тільки у світлі конкретних обставин справи.
У даному випадку суд апеляційної інстанції вважає, що учасникам справи надано вичерпну відповідь на всі істотні питання, що виникають при кваліфікації спірних відносин як у матеріально-правовому, так і у процесуальному сенсах, а доводи, викладені в апеляційній скарзі не спростовують правильності висновку суду першої інстанції про часткову відмову в задоволенні позову.
З огляду на викладене, колегія суддів зазначає, що апеляційну Квартирно-експлуатаційного відділу міста Харків слід залишити без задоволення, а оскаржуване рішення Господарського суду Харківської області від 19.12.2025 у справі №922/3521/25 без змін.
Враховуючи, що колегія суддів дійшла висновку про відмову в задоволенні апеляційної скарги, судові витрати понесені заявником апеляційної скарги у зв`язку з переглядом справи у суді апеляційної інстанції, відшкодуванню не підлягають в силу приписів статті 129 Господарського процесуального кодексу України.
Крім того, колегія суддів вважає за необхідне зазначити наступне.
Відповідно до частини 1 статті 273 Господарського процесуального кодексу України апеляційна скарга на рішення суду першої інстанції розглядається протягом шістдесяти днів з дня постановлення ухвали про відкриття апеляційного провадження у справі.
За змістом пункту 10 частини 3 статті 2 та частини 2 статті 114 Господарського процесуального кодексу України, основними засадами (принципами) господарського судочинства є розумність строків розгляду справи судом, а строк є розумним, якщо він передбачає час, достатній, з урахуванням обставин справи, для вчинення процесуальної дії, та відповідає завданню господарського судочинства.
Так, при здійсненні правосуддя суд має виходити з необхідності дотримання основних засад господарського судочинства, зазначених в ст. 2, 4 Господарського процесуального кодексу України стосовно забезпечення права сторін на розгляд справ у господарському суді після їх звернення до нього у встановленому порядку, гарантованому чинним законодавством та всебічно забезпечити дотримання справедливого, неупередженого та своєчасного вирішення судом спорів з метою ефективного захисту порушених, невизнаних або оспорюваних прав і законних інтересів фізичних та юридичних осіб, держави.
Відповідно до ст.6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод кожній фізичній або юридичній особі гарантується право на розгляд судом упродовж розумного строку цивільної, кримінальної, адміністративної або господарської справи, а також справи про адміністративне правопорушення, в якій вона є стороною.
Розумність тривалості судового провадження оцінюється в залежності від обставин справи та з огляду на складність справи, поведінки сторін, предмету спору. Нездатність суду ефективно протидіяти недобросовісно створюваним учасниками справи перепонам для руху справи є порушенням ч.1 ст.6 даної Конвенції (рішення Європейського суду з прав людини від 08.11.2005 у справі Смірнова проти України).
Згідно практики Європейського суду з прав людини щодо тлумачення поняття розумний строк вбачається, що строк, який можна визначити розумним, не може бути однаковим для всіх справ і було б неприродно встановлювати один і той самий строк для всіх випадків. Таким чином, у кожній справі виникає проблема оцінки розумності строку, яка залежить від певних обставин (рішення у справі Броуган та інші проти Сполученого Королівства).
Європейський суд з прав людини щодо критеріїв оцінки розумності строку розгляду справи визначився, що строк розгляду має формувати суд, який розглядає справу. Саме суддя має визначати тривалість вирішення спору, спираючись на здійснену ним оцінку розумності строку розгляду в кожній конкретній справі, враховуючи її складність, поведінку учасників процесу, можливість надання доказів тощо.
Поняття розумного строку не має чіткого визначення, проте розумним слід вважати строк, який необхідний для вирішення справи відповідно до вимог матеріального та процесуального законів.
При цьому Європейський суд з прав людини в своїй практиці виходить із того, що розумність тривалості судового провадження необхідно оцінювати у світлі обставин конкретної справи, враховуючи критерії, вироблені судом. Такими критеріями є: 1) складність справи, тобто, обставини і факти, що ґрунтуються на праві (законі) і тягнуть певні юридичні наслідки; 2) поведінка заявника; 3) поведінка державних органів; 4) перевантаження судової системи; 5) значущість для заявника питання, яке знаходиться на розгляді суду, або особливе становище сторони у процесі (Рішення Бараона проти Португалії, 1987 рік, Хосце проти Нідерландів, 1998 рік; Бухкольц проти Німеччини, 1981 рік; Бочан проти України, 2007 рік).
Конвенція на відміну від національного законодавства України не запроваджує чітких строків розгляду справи, проте посилання на строк містить ст. 6 Конвенції, яка постулює дефініцію розумного строку розгляду справи.
Крім того, 24.02.2022 Указом Президента України «Про введення воєнного стану в Україні» №64/2022 введено в Україні воєнний стан, який продовжено до 02.08.2026 (Закон України «Про затвердження Указу Президента України «Про продовження строку дії воєнного стану в Україні» від 28.04.2026 №4857-ІХ).
Відповідно до статті 26 Закону України «Про правовий режим воєнного стану» скорочення чи прискорення будь-яких форм судочинства в умовах воєнного стану забороняється.
При цьому, згідно Рекомендацій прийнятих Радою суддів України щодо роботи судів в умовах воєнного стану, при визначенні умов роботи суду у воєнний час, рекомендовано керуватися реальною поточною обстановкою, що склалася в регіоні. У випадку загрози життю, здоров`ю та безпеці відвідувачів суду, працівників апарату суду, суддів оперативно приймати рішення про тимчасове зупинення здійснення судочинства певним судом до усунення обставин, які зумовили припинення розгляду справ.
На підставі вищевикладеного, враховуючи обставини введення в Україні воєнного стану, поточну ситуацію що склалася в місті Харкові та Харківській області, з огляду на об`єктивні причини неможливості проведення судового засідання у строк встановлений в частині 2 статті 221 ГПК України, задля збереження безпеки учасників судового процесу та працівників суду, а також з метою реалізації учасниками справи процесуальних прав, передбачених Господарським процесуальним кодексом України, суд застосував принцип розумного строку тривалості провадження відповідно до практики Європейського суду з прав людини.
Керуючись статтями 129, 233, 269, п.1 ч.1 ст. 275, 276, 282, 284 Господарського процесуального кодексу України, Східний апеляційний господарський суд, - 

ПОСТАНОВИВ:

Апеляційну скаргу Квартирно-експлуатаційного відділу міста Харків залишити без задоволення.
Рішення Господарського суду Харківської області від 19.12.2025 у справі №922/3521/25 залишити без змін.

Дана постанова набирає законної сили з дня її прийняття. Порядок і строки касаційного оскарження передбачено ст.ст.286-289 Господарського процесуального кодексу України.

Повна постанова складена 08.07.2026.

Головуючий суддя Р.А. Гетьман

Суддя В.В. Россолов 

Суддя О.І. Склярук