ГОСПОДАРСЬКИЙ СУД ХАРКІВСЬКОЇ ОБЛАСТІ 
8-й під`їзд, Держпром, майдан Свободи, 5, м. Харків, 61022 
тел. приймальня (057) 705-14-14, тел. канцелярія 705-14-41, факс 705-14-41 
_______________________________________________________________________

РІШЕННЯ
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

"13" липня 2026 р.	м. Харків	Справа № 922/1429/26	

Господарський суд Харківської області у складі:
судді Юрченко В.С. 
секретар судового засідання: Трофименко С.В.
за участю представників учасників процесу:
прокурора: Хряк Олександр Олександрович (в залі суду)
позивача: не з`явився
відповідача: не з`явився
розглянувши у відкритому судовому засіданні в приміщенні господарського суду Харківської області в порядку загального позовного провадження справу
за позовом Керівника Богодухівської окружної прокуратури Харківської області (Україна, 62103, Харківська область, місто Богодухів, площа Свято-Духівська, будинок 1, ЄДРПОУ 02910108), в інтересах держави в особі Богодухівської міської ради Богодухівського району Харківської області (Україна, 62103, Харківська область, місто Богодухів, площа Соборності, будинок 2, ЄДРПОУ 04058640)
до Приватного підприємства «Вьюн» (Україна, 62152, Харківська область, село Хрущова Микитівка, вулиця Сурначова, будинок 2, ЄДРПОУ 42715787),
про відновлення становища, яке існувало до порушення, шляхом звільнення об`єкта водного фонду та земельної ділянки під ним,-

ВСТАНОВИВ:
На розгляд Господарського суду Харківської області надійшов позов Керівника Богодухівської окружної прокуратури Харківської області в інтересах держави в особі Богодухівської міської ради Богодухівського району Харківської області до Приватного підприємства «Вьюн», про відновлення становище, яке існувало до порушення, шляхом зобов`язання Приватне підприємство «Вьюн» звільнити водний об`єкт — ставок, розташований на правій притоці річки Мерчик у с. Хрущова Микитівка, на території Богодухівського району Харківської області, разом із зайнятою цим ставком земельною ділянкою з кадастровим номером 6320888501:00:001:0004, площею 13,996 га, та повернути його Богодухівській міській раді Богодухівського району Харківської області.
В обґрунтування позовних вимог прокурор зазначає, що 07.05.2019 Приватному підприємству «Вьюн» було затверджено Державним агентством рибного господарства України режим рибогосподарської експлуатації ставку, розташованого на правій притоці річки Мерчик у с. Хрущова Микитівка, на території Богодухівського району Харківської області. Термін дії Режиму: з 07.05.2018 по 07.05.2029.
Як стверджує прокурор, на підставі режиму рибогосподарської експлуатації ставку, Приватне підприємство «Вьюн» з 2019 року здійснювало рибогосподарську діяльність на правій притоці річки Мерчик у с. Хрущова Микитівка, на території Богодухівського району Харківської області. Проте, як наголошує прокурор, відповідач, у встановленому законодавством порядку, не отримав будь-яких документів, які надають право на використання земельної ділянки з розташованим на ній водним об`єктом на правій притоці річки Мерчик у с. Хрущова Микитівка, на території Богодухівського району Харківської області.
Крім того, прокурор додає, що Режим рибогосподарської діяльності ставку, розташованого на правій притоці річки Мерчик у с. Хрущова Микитівка, на території Богодухівського району Харківської області, не надає права відповідачу на користування ставком, як водним об`єктом, та земельною ділянкою під ним.
Відтак, прокурор зазначає, що відповідач з 2019 року, на підставі Режиму здійснював рибогосподарську діяльність на правій притоці річки Мерчик у с. Хрущова Микитівка, на території Богодухівського району Харківської області, за відсутності жодного правовстановлюючого документа на земельну ділянку та водний об`єкт.
Разом з цим прокурор зазначає, що зайняття земельної ділянки водного фонду та водного об`єкта з порушенням приписів ЗК України та ВК України треба розглядати як не пов`язане з позбавленням володіння порушення права власності держави. Прокурор вважає, що вимога про відновлення становища, яке існувало до порушення, шляхом звільнення водного об`єкту разом із зайнятими цим об`єктом земельною ділянкою та його повернення до законного власника - є належним способом захисту інтересів держави. 
Судові витрати прокурор просить покласти на відповідача.
Згідно Протоколу автоматизованого розподілу судової справи між суддями, справу № 922/1429/26 передано на розгляд судді Юрченко В.С.
Ухвалою Господарського суду Харківської області від 30.04.2026, відкрито провадження у справі № 922/1429/26, постановлено здійснювати розгляд справи за правилами загального позовного провадження, та призначено підготовче засідання у справі на 25.05.2026. 
04.05.2026, через систему «Електронний Суд», від позивача надійшла заява (вх. № 10541) про розгляд справи без участі представника Богодухівської міської ради Богодухівського району Харківської області.
Ухвалою суду, яка постановлена без оформленні окремого процесуального документа від 25.05.2026, суд на підставі п. 1 ч. 2 ст. 183 ГПК України, постановляє ухвалу в судовому засіданні без оформлення окремого документа про відкладення підготовчого засідання на 08.06.2026.
25.05.2026, суд, в порядку ст. 120-121 ГПК України, повідомив Керівника Богодухівської окружної прокуратури Харківської області, Богодухівську міську раду Богодухівського району Харківської області, Приватне підприємство «Вьюн», як учасників у справі № 922/1429/26, що підготовче засідання у справі відбудеться 08.06.2026.
Ухвалою суду, яка постановлена без оформленні окремого процесуального документа від 08.06.2026, закрито підготовче провадження у справі та призначено справу для розгляду по суті на 15.06.2026.
08.06.2026, суд, в порядку ст. 120-121 ГПК України, повідомив Керівника Богодухівської окружної прокуратури Харківської області, Богодухівську міську раду Богодухівського району Харківської області, Приватне підприємство «Вьюн», як учасників у справі № 922/1429/26, що розгляд справи по суті відбудеться 15.06.2026.
Ухвалою суду, яка постановлена без оформленні окремого процесуального документа від 15.06.2026, на підставі п. 1 ч. 2 ст. 183 ГПК України, відкладено судове засідання з розгляду справи по суті на 06 липня 2026 року.
15.06.2026, суд, в порядку ст. 120-121 ГПК України, повідомив Керівника Богодухівської окружної прокуратури Харківської області, Богодухівську міську раду Богодухівського району Харківської області, Приватне підприємство «Вьюн», як учасників у справі № 922/1429/26, що розгляд справи по суті відбудеться 06.07.2026.
Ухвалою суду, яка постановлена без оформленні окремого процесуального документа від 06.07.2026, оскільки в місті Харкові та Харківській територіальній громаді оголошено повітряну тривогу з високим рівнем небезпеки, в судовому засіданні по розгляду справи по суті оголошено перерву до 13.07.2026.
06.07.2026, суд, в порядку ст. 120-121 ГПК України, повідомив Керівника Богодухівської окружної прокуратури Харківської області, Богодухівську міську раду Богодухівського району Харківської області, Приватне підприємство «Вьюн», як учасників у справі № 922/1429/26, що розгляд справи по суті відбудеться 13.07.2026.
Прокурор в судове засідання по розгляду справи по суті 13.07.2026 з`явився, просив суд задовольнити позовні вимоги в повному обсязі. 
Позивач в судове засідання по розгляду справи по суті 13.07.2026 не з`явився, у відповідності до наявної в матеріалах справи заяви (вх. № 10541 від 04.05.2026), просив суд розглядати справу без його участі.
Представник відповідача в судове засідання по розгляду справи по суті 13.07.2026 не з`явився, хоча про дату, час та місце судового засідання був повідомлений належним чином, що підтверджується наявними в матеріалах справи доказами.
Відповідно до вимог статті 124, пунктів 2, 3, 4 частини 2 статті 129 Конституції України, статей 4-2, 4-3 Господарського процесуального кодексу України основними засадами судочинства є рівність всіх учасників судового процесу перед законом та судом, змагальність сторін та свобода в наданні ними суду своїх доказів і у доведенні перед судом їх переконливості.
Статтею 237 ЦК України визначається поняття та підстави представництва, відповідно до частин 1, 3 якої, представництвом є правовідношення, в якому одна сторона (представник) зобов`язана або має право вчинити правочин від імені другої сторони, яку вона представляє; представництво виникає на підставі договору, закону, акта органу юридичної особи та з інших підстав, встановлених актами цивільного законодавства.
Водночас, відповідно до частин 1, 2 статті 56 ГПК України сторона, третя особа, а також особа, якій законом надано право звертатися до суду в інтересах іншої особи, може брати участь в судовому процесі особисто (самопредставництво) та (або) через представника. Особиста участь у справі особи не позбавляє її права мати в цій справі представника.
В силу наведених законодавчих положень, сторона у справі не позбавлена права особисто брати участь у судовому процесі або мати декілька представників з метою забезпечення представництва своїх інтересів у судовому засіданні. При цьому приймати участь в судовому засіданні безпосередньо в приміщенні суду або в режимі відеоконференції. 
Разом з тим, суд приймає до уваги, що відповідно до положень пункту 1 статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод від 04.11.1950 кожен має право на справедливий і публічний розгляд його справи упродовж розумного строку незалежним і безстороннім судом, встановленим законом. Розумним, зокрема, вважається строк, що є об`єктивно необхідним для виконання процесуальних дій, прийняття процесуальних рішень та розгляду і вирішення справи з метою забезпечення своєчасного (без невиправданих зволікань) судового захисту.
З урахуванням практики Європейського суду з прав людини критеріями розумних строків є: правова та фактична складність справи; поведінка заявника, а також інших осіб, які беруть участь у справі, інших учасників процесу; поведінка органів державної влади (насамперед суду); характер процесу та його значення для заявника (справи "Матіка проти Румунії" від 02.11.2006, "Літоселітіс проти Греції" від 05.02.2004, та інші).
Відповідно до статті 202 ГПК України неявка у судове засідання будь-якого учасника справи за умови, що його належним чином повідомлено про дату, час і місце цього засідання, не перешкоджає розгляду справи по суті.
Враховуючи, що участь в судовому засіданні є правом учасників справи відповідно до статті 42 ГПК України, а явка учасників справи в судове засідання обов`язковою не визнавалася, суд вважає, що неявка представника відповідача, в призначене судове засідання, не перешкоджає, розгляду справи по суті.
На підставі частини 4 статті 11 Господарського процесуального кодексу України, суд застосовує практику ЄСПЛ як джерело права, зокрема, у справі «Осіпов проти України», де Суд нагадав, що стаття 6 Конвенції гарантує не право бути особисто присутнім у судовому засіданні під час розгляду цивільної справи, а більш загальне право ефективно представляти свою справу в суді та на рівність у користуванні правами з протилежною стороною, передбаченими принципом рівності сторін. Суд повинен лише встановити, чи було надано заявнику, стороні цивільного провадження, розумну можливість ознайомитися з наданими іншою стороною зауваженнями або доказами та прокоментувати їх, а також представити свою справу в умовах, що не ставлять його в явно гірше становище vis-а-vis його опонента (там само). З точки зору Конвенції заявник не має доводити, що його відсутність у судовому засіданні справді підірвала справедливість провадження або вплинула на його результат, оскільки така вимога позбавила б змісту гарантії статті 6 Конвенції.
Матеріали справи свідчать про те, що судом було створено всім учасникам судового процесу належні умови для доведення останніми своїх правових позицій, надання ними доказів, які, на їх думку, є достатніми для обґрунтування своїх вимог та заперечень та надано достатньо часу для підготовки до судового засідання тощо. Окрім того, судом було вжито всіх заходів, в межах визначених чинним законодавством повноважень, щодо всебічного, повного та об`єктивного дослідження всіх обставин справи.
В той же час, відповідач правом на формування заперечень з приводу доводів викладених у позовній заяві також не скористався, про рух справи (зокрема, про відкриття провадження у справі) повідомлявся у відповідності до норм чинного процесуального законодавства. Оскільки відповідач не зареєстрований в системі «Електронний Суд», з метою повідомлення останнього про розгляд справи судом та про його право подати відзив на позовну заяву, на виконання приписів Господарського процесуального кодексу України, ухвала про відкриття провадження у справі направлялась судом рекомендованим листом з повідомленнями про вручення (з відміткою судова повістка) на адресу місцезнаходження відповідача, зазначену в Єдиному державному реєстрі юридичних осіб, фізичних осіб-підприємців та громадських формувань. Але, судова кореспонденція повернута поштою на адресу суду із позначкою "адресат відсутній за вказаною адресою".
Відповідно до частини 7 статті 120 Господарського процесуального кодексу України учасники судового процесу зобов`язані повідомляти суд про зміну свого місцезнаходження чи місця проживання під час розгляду справи. У разі відсутності заяви про зміну місця проживання ухвала про повідомлення чи виклик надсилається учасникам судового процесу, які не мають офіційної електронної адреси, та за відсутності можливості сповістити їх за допомогою інших засобів зв`язку, які забезпечують фіксацію повідомлення або виклику, за останньою відомою суду адресою і вважається врученою, навіть якщо відповідний учасник судового процесу за цією адресою більше не знаходиться або не проживає.
Згідно частини 6 статті 242 Господарського процесуального кодексу України днем вручення судового рішення є: день проставлення у поштовому повідомленні відмітки про відмову отримати копію судового рішення чи відмітки про відсутність особи за адресою місцезнаходження, місця проживання чи перебування особи, повідомленою цією особою суду (пункт 4).
Суд звертає увагу на правову позицію Верховного Суду, викладену в постанові від 18 березня 2021 року у справі № 911/3142/19, відповідно до якої направлення листа рекомендованою кореспонденцією на дійсну адресу є достатнім для того, щоб вважати повідомлення належним, оскільки отримання зазначеного листа адресатом перебуває поза межами контролю відправника, у даному випадку, суду (близька за змістом правова позиція викладена у постанові Великої Палати Верховного Суду від 25 квітня 2018 року у справі № 800/547/17, постановах Касаційного господарського суду у складі Верховного Суду від 27 листопада 2019 року у справі № 913/879/17, від 21 травня 2020 року у справі № 10/249-10/19, від 15 червня 2020 року у справі № 24/260-23/52-б).
У даному випаду судом також враховано, що за приписами частини 1 статті 9 Господарського процесуального кодексу України ніхто не може бути позбавлений права на інформацію про дату, час і місце розгляду своєї справи або обмежений у праві отримання в суді усної або письмової інформації про результати розгляду його судової справи. Будь-яка особа, яка не є учасником справи, має право на доступ до судових рішень у порядку, встановленому законом. 
Відповідно до частини 2 статті 2 Закону України "Про доступ до судових рішень" усі судові рішення є відкритими та підлягають оприлюдненню в електронній формі не пізніше наступного дня після їх виготовлення і підписання. Згідно з частин 1, 2 статті 3 названого Закону, для доступу до судових рішень судів загальної юрисдикції Державна судова адміністрація України забезпечує ведення Єдиного державного реєстру судових рішень. Єдиний державний реєстр судових рішень - автоматизована система збирання, зберігання, захисту, обліку, пошуку та надання електронних копій судових рішень. Судові рішення, внесені до Реєстру, є відкритими для безоплатного цілодобового доступу на офіційному веб-порталі судової влади України (частина 1 статті 4 Закону України "Про доступ до судових рішень"). 
Враховуючи наведене, господарський суд зазначає, що відповідач не був позбавлений права та можливості ознайомитись з процесуальними документами у справі № 922/1429/26 у Єдиному державному реєстрі судових рішень (www.reyestr.court.gov.ua).
Відповідно до частини 9 статті 165 Господарського процесуального кодексу України у разі ненадання відповідачем відзиву у встановлений судом строк без поважних причин, суд вирішує справу за наявними матеріалами. 
На підставі частини 4 статті 11 Господарського процесуального кодексу України, суд застосовує практику ЄСПЛ як джерело права, зокрема, у справі «Осіпов проти України», де Суд нагадав, що стаття 6 Конвенції гарантує не право бути особисто присутнім у судовому засіданні під час розгляду цивільної справи, а більш загальне право ефективно представляти свою справу в суді та на рівність у користуванні правами з протилежною стороною, передбаченими принципом рівності сторін. Суд повинен лише встановити, чи було надано заявнику, стороні цивільного провадження, розумну можливість ознайомитися з наданими іншою стороною зауваженнями або доказами та прокоментувати їх, а також представити свою справу в умовах, що не ставлять його в явно гірше становище vis-а-vis його опонента (там само). З точки зору Конвенції заявник не має доводити, що його відсутність у судовому засіданні справді підірвала справедливість провадження або вплинула на його результат, оскільки така вимога позбавила б змісту гарантії статті 6 Конвенції.
Виходячи з того, що відповідачу надано достатньо часу для формування відзиву на позовну заяву, втім він не скористався цим правом, суд вважає за можливе розглянути спір за наявними в справі матеріалами, оскільки їх цілком достатньо для правильної юридичної кваліфікації спірних правовідносин.
У судовому засіданні, 13.07.2026, судом оголошено скорочений текст (вступну та резолютивну частини) рішення суду. 
Розглянувши подані документи і матеріали, з`ясувавши фактичні обставини, на яких ґрунтується позов, об`єктивно оцінивши докази, які мають значення для розгляду справи і вирішення спору по суті, судом встановлено наступне.
Як встановлено за матеріалами справи, 21.12.2018 рішенням засновників Приватного підприємства «Вьюн» № 1, затверджено статут Приватного підприємства «Вьюн», який засвідчений секретарем Крисинської сільської ради Богодухівського району Харківської області Федько Наталією Анатоліївною, у реєстрі за № 289, 290, 291. 
За пунктом 3.2.1 статут Приватного підприємства «Вьюн», предметом діяльності підприємства є, в тому числі рибне господарство (рибальство та рибництво (аквакультура).
07.05.2019 Державним агентством рибного господарства України затверджено Приватному підприємством «Вьюн» (далі за текстом – відповідач) режим рибогосподарської експлуатації ставку, розташованого на правій притоці річки Мерчик у с. Хрущова Микитівка, на території Богодухівського району Харківської області. Строк дії режиму встановлено до 07.05.2029. 
Згідно даних Єдиного державного реєстру юридичних осіб, фізичних осіб-підприємців та громадських формувань, Приватне підприємство «Вьюн» зареєстровано 21.12.2018, видами економічної діяльності вказаної юридичної особи є: 03.22 Прісноводне рибництво (аквакультура) (основний) 49.41 Вантажний автомобільний транспорт 81.30 Надання ландшафтних послуг 01.61 Допоміжна діяльність у рослинництві 47.99 Інші види роздрібної торгівлі поза магазинами 47.89 Роздрібна торгівля з лотків і на 3 ринках іншими товарами 47.23 Роздрібна торгівля рибою, ракоподібними та молюсками в спеціалізованих магазинах 47.19 Інші види роздрібної торгівлі в неспеціалізованих магазинах 46.21 Оптова торгівля зерном, необробленим тютюном, насінням і кормами для тварин 03.12 Прісноводне рибальство. 
Приватне підприємство «Вьюн» веде рибогосподарську діяльність відповідно до режиму рибогосподарської експлуатації водного об`єкта, який погоджено Держрибагентством України 07.05.2019 (термін дії режиму від 07.05.2019 до 07.05.2029) на ставок, розташований на правій притоці річки Мерчик у с. Хрущова Микитівка, на території Богодухівського району Харківської області. 
Згідно листа Управління Державного агентства меліорації та рибного господарства у Харківській області від 26.02.2026 № 1-3-9/226-26 протягом 2020 - 2023 року вселення та вилов водних живих ресурсів, Приватне підприємство «Вьюн» на території ставку здійснювались у наступних обсягах: вселено водних біоресурсів протягом 2020 року 2900 екз. (580 кг), протягом 2021 року - 2800 екз. (795 кг). Відповідно до звітів обсяги вилову водних біоресурсів протягом 2021 року становили 1600 кг, по любительському рибальству за 2021 рік - 800 кг.
Згідно даних Публічної кадастрової карти України водний об`єкт – ставок, розташований на правій притоці річки Мерчик у с. Хрущова Микитівка, знаходиться на земельній ділянці з кадастровим номером 6320888501:00:001:0004, площею 13,996 га.
Відповідно до інформації з Державного земельного кадастру про право власності та речові права на земельну ділянку з (далі за текстом - Державний реєстр) щодо об`єкта нерухомого — земельна ділянка з кадастровим номером 6320888501:00:001:0004, площею 13,996 га, перебуває у власності Богодухівської міської ради Харківської області (далі за текстом – позивач).
Крім того, в матеріалах справи міститься Інформація з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно та Реєстру прав власності на нерухоме майно, Державного реєстру Іпотек, Єдиного реєстру заборон відчуження об`єктів нерухомого майна щодо об`єкта нерухомого майна від 06.04.2026 № 471563566, у відповідності до якої речове право на земельну ділянку з кадастровим номером 6320888501:00:001:0004 зареєстровано за Богодухівською міською радою Богодухівського району Харківської області, на підставі рішення про державну реєстрацію прав та їх обтяжень, індексний номер: 77528626 від 27.02.2025 15:23:46, Векленко Юлія Анатоліївна, Управління "Центр надання адміністративних послуг" Богодухівської міської ради Богодухівського району Харківської області, Харківська обл. 
Відомості про державну реєстрацію права оренди за вказаною земельною ділянкою в Державному реєстрі речових прав на нерухоме майно - відсутні.
В обґрунтування позовних вимог прокурор зазначає, що у порушення вимог ст. 125, 126 Земельного кодексу України, водний об`єкт – ставок, використовується відповідачем в комерційних цілях, з метою ведення рибогосподарської діяльності без будь-яких сплат орендної плати та інших платежів за використання водного об`єкту та землі, а отримані підприємством дозвільні документи не дають підстав для використання земельної ділянки водного фонду.
З посиланням на практику Верховного Суду у постановах від 22.11.2018 у справі № 806/499/15, від 16.05.2019 у справі № 806/3184/18, від 19.11.2019 у справі №806/1350/15, від 21.03.2019 у справі № 923/213/18, від 16.06.2021 у справі №912/1941/20, від 06.10.2021 у справі № 914/1326/16 та ухвалі Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ від 06.11.2014 по справі № 616/507/13, а також постановах Східного апеляційного господарського суду від 10.05.2023 у справі № 922/4806/21, від 11.05.2023 у справі №922/986/22, прокурор вважає, що режим рибогосподарської експлуатації водного об`єкта не є та не може бути правовстановлюючим документом, яким надається право користування водними об`єктами чи землями водного фонду, та не визначає правових підстав для користування водним об`єктом.
Крім того, прокурор зазначає, що 07.01.2026 Богодухівська окружна прокуратура листом № 56/2-55вих. 26 звернулась до Богодухівської міської ради для вирішення питання щодо обстеження земельної ділянки водного фонду на території Богодухівської міської ради, а саме: ставка, розташованого в правій притоці р. Мерчик в с. Хрущова Микитівка на території колишньої Хрущово-Микитівської сільської ради (земельна ділянка з кадастровим номером 6320888501:00:001:0004).
Листом від 25.01.2026 № 02-21/431 Богодухівська міська рада поінформувала Богодухівську окружну прокуратуру, що на виконання розпорядження голови Богодухівської міської ради від 12.01.2026 № 15-ОД «Про створення тимчасової комісії з обстеження земельної ділянки водного фонду та її прибережної смуги» 14 січня 2026 року проведене комісійне обстеження земельних ділянок водного фонду на території Богодухівської міської ради, а саме: ставка, розташованого в правій притоці р. Мерчик в с. Хрущова Микитівка на території колишньої Хрущово-Микитівської сільської ради (земельна ділянка з кадастровим номером 6320888501:00:001:0004) та його прибережної смуги на предмет використання та здійснення будь-якої господарської діяльності. За результатами обстеження (станом на 14.01.2026), встановлено, що на земельній ділянці з кадастровим номером 6320888501:00:001:0004 виявлено забудову: сторожка та дерев`яна огорожа близько двох метрів висотою та протяжністю 50 метрів. Сторожка має пластикові вікна. Також за огорожею (у дворі) є собака, на огорожі розміщено попереджувальну табличку «злий пес». Над входом до двору наявна вивіска з написом «ПП Вьюн».
Відповідач не скористався правом на формування заперечень стосовно доводів, викладених у позові.
Суд зазначає, що всім учасникам справи надано можливість для висловлення своєї правової позиції по суті позовних вимог, а також судом надано сторонам достатньо часу для звернення із заявами по суті справи та з іншими заявами з процесуальних питань.
Відповідно до частини 1 статті 7 Закону України “Про судоустрій і статус суддів” кожному гарантується захист його прав, свобод та інтересів у розумні строки незалежним, безстороннім і справедливим судом, утвореним законом.
Судова система забезпечує доступність правосуддя для кожної особи відповідно до Конституції та в порядку, встановленому законами України.
Відповідно до статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод від 04.11.1950 кожен має право на справедливий і публічний розгляд його справи упродовж розумного строку незалежним і безстороннім судом, встановленим законом.
Право особи на справедливий і публічний розгляд справи упродовж розумного строку кореспондується з обов`язком добросовісно користуватися наданими законом процесуальними правами, утримуватись від дій, що зумовлюють затягування судового процесу, та вживати надані процесуальним законом заходи для скорочення періоду судового провадження (пункт 35 рішення від 07.07.1989 Європейського суду з прав людини у справі “Юніон Еліментарія Сандерс проти Іспанії” (Alimentaria Sanders S.A. v. Spain).
Враховуючи положення статей 13, 74 ГПК України, якими в господарському судочинстві реалізовано конституційний принцип змагальності судового процесу, суд вважає, що господарським судом, в межах наданих йому повноважень, створені належні умови для надання сторонами доказів і заперечень та здійснені всі необхідні дії для забезпечення сторонами реалізації своїх процесуальних прав, а тому вважає за можливе розглядати справу по суті.
За висновками суду, в матеріалах справи достатньо доказів, які мають значення для правильного вирішення спору, внаслідок чого справа може бути розглянута за наявними матеріалами.
Предметом доказування у справі, відповідно до частини 2 статті 76 Господарського процесуального кодексу України, є обставини, які підтверджують заявлені вимоги чи заперечення або мають інше значення для розгляду справи і підлягають встановленню при ухваленні судового рішення.
Суд самостійно оцінює докази, надані сторонами у справі, у їх сукупності, керуючись принципом вірогідності, передбаченим статтею 79 Господарського процесуального кодексу України. Згідно з цією статтею, наявність обставин, на які посилається сторона, вважається доведеною, якщо докази, надані на їх підтвердження, є більш вірогідними, ніж докази, надані на їх спростування. Питання про вірогідність доказів суд вирішує відповідно до свого внутрішнього переконання, враховуючи всі обставини справи.
Оцінка предмета заявленого позову, а відтак наявності підстав для захисту порушеного права та/або інтересу позивача, про яке ним зазначається в позовній заяві, здійснюється судом, на розгляд якого передано спір, крізь призму оцінки спірних правовідносин та обставин (юридичних фактів), якими позивач обґрунтовує заявлені вимоги (правовий висновок Верховного Суду, викладений у постановах від 19.09.2019 у справі №924/831/17, від 28.11.2019 у справі №910/8357/18, від 22.09.2022 у справі №924/1146/21, від 06.10.2022 у справі №922/2013/21, від 17.11.2022 у справі №904/7841/21).
Предметом спору у цій справі є вимога прокурора про відновлення становище, яке існувало до порушення, шляхом зобов`язання Приватне підприємство «Вьюн» звільнити водний об`єкт — ставок, розташований на правій притоці річки Мерчик у с. Хрущова Микитівка, на території Богодухівського району Харківської області, разом із зайнятою цим ставком земельною ділянкою з кадастровим номером 6320888501:00:001:0004, площею 13,996 га, та повернення водного об`єкту – ставка, Богодухівській міській раді Богодухівського району Харківської області, а предметом доказування у справі, відповідно, є обставини, які підтверджують заявлені вимоги чи заперечення або мають інше значення для розгляду справи і підлягають встановленню при ухваленні судового рішення. 
Щодо здійснення прокуратурою представництва інтересів держави, то суд зазначає наступне.
Статтею 6 Конституції України передбачено, що органи законодавчої, виконавчої та судової влади здійснюють свої повноваження у встановлених цією Конституцією межах і відповідно до законів України.
Відповідно до ст. 19 Конституції України органи державної влади та органи місцевого самоврядування, їх посадові особи зобов`язані діяти лише на підставі, в межах та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України.
Згідно з п. 3 ч. 1 ст. 131-1 Конституції України в Україні діє прокуратура, яка здійснює представництво інтересів держави в суді у виключних випадках і в порядку, що визначені законом.
Відповідно до ч. 3 ст. 23 Закону України «Про прокуратуру» здійснює представництво в суді законних інтересів держави у разі порушення або загрози порушення інтересів держави, якщо захист цих інтересів не здійснює або неналежним чином здійснює орган державної влади, орган місцевого самоврядування чи інший суб`єкт владних повноважень, до компетенції якого віднесені відповідні повноваження, а також у разі відсутності такого органу.
Згідно з ч. 4 ст. 23 Закону України «Про прокуратуру» наявність підстав для представництва має бути обґрунтована прокурором у суді.
Прокурор здійснює представництво інтересів громадянина або держави в суді виключно після підтвердження судом підстав для представництва.
Прокурор зобов`язаний попередньо, до звернення до суду, повідомити про це громадянина та його законного представника або відповідного суб`єкта владних повноважень. У разі підтвердження судом наявності підстав для представництва прокурор користується процесуальними повноваженнями відповідної сторони процесу. Наявність підстав для представництва може бути оскаржена громадянином чи її законним представником або суб`єктом владних повноважень.
При цьому обставини дотримання прокурором процедури, встановленої частинами 3 та 4 статті 23 Закону України «Про прокуратуру», яка повинна передувати зверненню до суду з відповідним позовом, підлягають з`ясуванню судом незалежно від того, чи має місце факт порушення інтересів держави у конкретних правовідносинах, оскільки відповідно до положень статей 53, 174 ГПК України недотримання такої процедури унеможливлює розгляд заявленого прокурором позову по суті. У той же час відповідний уповноважений орган, виконуючи свої функції, не позбавлений можливості самостійно звернутися до суду з позовом з метою захисту інтересів держави.
Частинами 1, 3 ст. 4 ГПК України визначено, що право на звернення до господарського суду в установленому цим Кодексом порядку гарантується. Ніхто не може бути позбавлений права на розгляд його справи у господарському суді, до юрисдикції якого вона віднесена законом. До господарського суду у справах, віднесених законом до його юрисдикції, мають право звертатися також особи, яким законом надано право звертатися до суду в інтересах інших осіб.
Відповідно до ст. 53 ГПК України у визначених законом випадках прокурор звертається до суду з позовною заявою, бере участь у розгляді справ за його позовами, а також може вступити за своєю ініціативою у справу, провадження у якій відкрито за позовом іншої особи, до початку розгляду справи по суті, подає апеляційну, касаційну скаргу, заяву про перегляд судового рішення за нововиявленими або виключними обставинами.
Водночас, прокурор, який звертається до суду в інтересах держави, в позовній чи іншій заяві, скарзі обґрунтовує, в чому полягає порушення інтересів держави, необхідність їх захисту, визначені законом підстави для звернення до суду прокурора, а також зазначає орган, уповноважений державою здійснювати відповідні функції у спірних правовідносинах. Невиконання цих вимог має наслідком застосування положень, передбачених статтею 174 цього Кодексу.
У разі відкриття провадження за позовною заявою, поданою прокурором в інтересах держави в особі органу, уповноваженого здійснювати функції держави у спірних правовідносинах, зазначений орган набуває статусу позивача. У разі відсутності такого органу або відсутності у нього повноважень щодо звернення до суду прокурор зазначає про це в позовній заяві і в такому разі набуває статусу позивача.
Виходячи з аналізу наведених правових норм, виключними випадками, за яких прокурор може здійснювати представництво інтересів держави в суді, є порушення або загроза порушення інтересів держави. При цьому, в кожному конкретному випадку прокурор при зверненні до суду з позовом повинен довести існування обставин порушення або загрози порушення інтересів держави.
Так, Конституційний Суд України у своєму рішенні від 08.04.1999 № 3-рп/99, з`ясовуючи поняття інтереси держави, визначив, що державні інтереси закріплюються як нормами Конституції України, так і нормами інших правових актів. Інтереси держави відрізняються від інтересів інших учасників суспільних відносин. В основі перших завжди є потреба у здійсненні загальнодержавних (політичних, економічних, соціальних та інших) дій, програм, спрямованих на захист суверенітету, територіальної цілісності, державного кордону України, гарантування її державної, економічної, інформаційної, екологічної безпеки, охорони землі як національного багатства, захист прав усіх суб`єктів права власності та господарювання тощо.
Із врахуванням того, що інтереси держави є оціночним поняттям, прокурор у кожному конкретному випадку самостійно визначає з посиланням на законодавство, на підставі якого подається позов, в чому саме відбулося чи може відбутися порушення матеріальних або інших інтересів держави, обґрунтовує у позовній заяві необхідність їх захисту та зазначає орган, уповноважений державою здійснювати відповідні функції у спірних відносинах (ч. 4 мотивувальної частини рішення Конституційного Суду України).
Наведене Конституційним Судом України розуміння поняття інтереси держави має самостійне значення і може застосовуватися для тлумачення цього ж поняття, вжитого у ст. 131-1 Конституції України та ст. 23 Закону України «Про прокуратуру».
З огляду на викладене, з урахуванням ролі прокуратури у демократичному суспільстві та необхідності дотримання справедливого балансу у питанні рівноправності сторін судового провадження, зміст п. 3 ч. 1 ст. 131-1 Конституції України щодо підстав представництва прокурора інтересів держави в судах не може тлумачитися розширено.
Таким чином, прокурор може представляти інтереси держави в суді у виключних випадках, які прямо передбачені законом. Розширене тлумачення випадків (підстав) для представництва прокурором інтересів держави в суді не відповідає принципу змагальності, який є однією з засад правосуддя (п. 3 ч. 2 ст. 129 Конституції України).
Враховуючи зазначене, наявність інтересів держави повинна бути предметом самостійної оцінки суду у кожному випадку звернення прокурора з позовом.
Аналогічна правова позиція викладена у постанові об`єднаної палати Касаційного господарського суду у складі Верховного Суду від 07.12.2018 у справі № 924/1256/17 та у постанові Верховного Суду від 15.05.2019 у справі № 911/1497/18.
Разом з тим, участь прокурора в судовому процесі можлива за умови, крім іншого, обґрунтування підстав для звернення до суду, а саме має бути доведено нездійснення або неналежне здійснення захисту інтересів держави у спірних правовідносинах суб`єктом влади, до компетенції якого віднесені відповідні повноваження, або підтверджено відсутність такого органу (ч. ч. 3, 4 ст. 53 ГПК України, ч. 3 ст. 23 Закону України «Про прокуратуру»).
Перший виключний випадок передбачає наявність органу, який може здійснювати захист інтересів держави самостійно, а другий - відсутність такого органу. Однак підстави представництва інтересів держави прокуратурою у цих двох випадках істотно відрізняються. У першому випадку прокурор набуває право на представництво, якщо відповідний суб`єкт владних повноважень не здійснює захисту або здійснює неналежно. Нездійснення захисту виявляється в усвідомленій пасивній поведінці уповноваженого суб`єкта владних повноважень - він усвідомлює порушення інтересів держави, має відповідні повноваження для їх захисту, але всупереч цим інтересам за захистом до суду не звертається. Здійснення захисту неналежним чином виявляється в активній поведінці (сукупності дій та рішень), спрямованій на захист інтересів держави, але яка є неналежною. Неналежність захисту може бути оцінена з огляду на встановлений порядок захисту інтересів держави, який серед іншого включає досудове з`ясування обставин порушення інтересів держави, обрання способу їх захисту та ефективне здійснення процесуальних прав позивача.
Так, захищати інтереси держави повинні насамперед відповідні суб`єкти владних повноважень. Щоб інтереси держави не залишилися незахищеними, прокурор виконує субсидіарну роль, замінює в судовому провадженні відповідного суб`єкта владних повноважень, який всупереч вимог закону не здійснює захисту або робить це неналежно. У кожному такому випадку прокурор повинен навести причини, які перешкоджають захисту інтересів держави належним суб`єктом, і які є підставами для звернення прокурора до суду. Сама по собі обставина не звернення позивача/позивачів з позовом протягом певного періоду, без з`ясування фактичного стану правовідносин між сторонами спору, не свідчить про неналежне виконання таким органом/органами своїх функцій із захисту інтересів держави.
При цьому прокурор не може вважатися альтернативним суб`єктом звернення до суду і замінювати належного суб`єкта владних повноважень для захисту інтересів держави.
У кожному такому випадку прокурор повинен навести, а суд перевірити причини, які перешкоджають захисту інтересів держави належним суб`єктом і які є підставами для звернення прокурора до суду.
У Рекомендаціях Парламентської Асамблеї Ради Європи від 27.05.2003 № 1604 (2003) Про роль прокуратури в демократичному суспільстві, заснованому на верховенстві права передбачено важливість забезпечити, щоб повноваження і функції прокурорів обмежувалися сферою переслідування осіб, винних у скоєнні кримінальних правопорушень, і вирішення загальних завдань щодо захисту інтересів держави через систему відправлення кримінального правосуддя, а для виконання будь-яких інших функцій були засновані окремі, належним чином розміщені і ефективні органи.
При цьому, на сьогодні однозначною є практика ЄСПЛ, яка відстоює позицію про можливість участі прокурора у справі тільки за наявності на це підстав.
Отже, з урахуванням вище викладеного, у розумінні положень статей 73, 76, 77 ГПК України прокурор, звертаючись з позовом у справі, повинен навести причини, які перешкоджають захисту інтересів держави належним суб`єктом і які є підставами для звернення прокурора до суду, довести належними та допустимими доказами обставини того, що суб`єкт владних повноважень не здійснює або здійснює неналежним чином захист інтересів держави.
Господарський суд звертає увагу на те, що саме лише посилання прокурора у позовній заяві на те, що орган, уповноважений здійснювати функції держави у спірних правовідносинах, не здійснює або неналежним чином здійснює відповідні повноваження захисту державних інтересів, не достатньо для прийняття судом рішення в такому спорі по суті, оскільки за змістом абз. 2 ч. 4 ст. 23 Закону України «Про прокуратуру» прокурор здійснює представництво інтересів держави в суді виключно після підтвердження судом правових підстав для представництва (відповідний висновок викладено у постанові Касаційного господарського суду у складі Верховного Суду від 15.05.2019 у справі № 911/1497/18).
У постанові Великої Палати Верховного Суду від 26.05.2020 у справі № 912/2385/18 наведено такі правові висновки:
Прокурор, звертаючись до суду з позовом, має обґрунтувати та довести підстави для представництва, однією з яких є бездіяльність компетентного органу. Бездіяльність компетентного органу означає, що він знав або повинен був знати про порушення інтересів держави, але не звертався до суду з відповідним позовом у розумний строк.
Звертаючись до компетентного органу до подання позову в порядку, передбаченому статтею 23 Закону України «Про прокуратуру», прокурор фактично надає йому можливість відреагувати на стверджуване порушення інтересів держави, зокрема, шляхом призначення перевірки фактів порушення законодавства, виявлених прокурором, вчинення дій для виправлення ситуації, а саме подання позову або аргументованого повідомлення прокурора про відсутність такого порушення.
Невжиття компетентним органом жодних заходів протягом розумного строку після того, як цьому органу стало відомо або повинно було стати відомо про можливе порушення інтересів держави, має кваліфікуватися як бездіяльність відповідного органу. Розумність строку визначається судом з урахуванням того, чи потребували інтереси держави невідкладного захисту (зокрема, через закінчення перебігу позовної давності чи можливість подальшого відчуження майна, яке незаконно вибуло із власності держави), а також таких чинників, як: значимість порушення інтересів держави, можливість настання невідворотних негативних наслідків через бездіяльність компетентного органу, наявність об`єктивних причин, що перешкоджали такому зверненню тощо.
Таким чином, прокурору достатньо дотриматися порядку, передбаченого статтею 23 Закону України «Про прокуратуру», і якщо компетентний орган протягом розумного строку після отримання повідомлення самостійно не звернувся до суду з позовом в інтересах держави, то це є достатнім аргументом для підтвердження судом підстав для представництва. Якщо прокурору відомі причини такого незвернення, він обов`язково повинен зазначити їх в обґрунтуванні підстав для представництва, яке міститься в позові. Але якщо з відповіді зазначеного органу на звернення прокурора такі причини з`ясувати неможливо чи такої відповіді взагалі не отримано, то це не є підставою вважати звернення прокурора необґрунтованим.
Велика Палата Верховного Суду неодноразово зазначала, що у випадку, коли держава вступає у цивільні правовідносини, вона має цивільну правоздатність нарівні з іншими їх учасниками. Держава набуває і здійснює цивільні права й обов`язки через відповідні органи, які діють у межах їхньої компетенції. Отже, поведінка органів, через які діє держава, розглядається як поведінка держави у відповідних, зокрема у цивільних, правовідносинах. Тому у відносинах, в які вступає держава, органи, через які вона діє, не мають власних прав і обов`язків, а наділені повноваженнями (компетенцією) представляти державу у відповідних правовідносинах (див. висновки Великої Палати Верховного Суду, викладені у пунктах 6.21, 6.22 постанови від 20 листопада 2018 року у справі № 5023/10655/11, у пунктах 4.19, 4.20 постанови від 26 лютого 2019 року у справі № 915/478/18).
Велика Палата Верховного Суду вже звертала увагу на те, що і в судовому процесі, зокрема у цивільному, держава бере участь у справі як сторона через відповідний її орган, наділений повноваженнями у спірних правовідносинах (постанова від 27.02.2017 у справі № 761/3884/18). Тобто, під час розгляду справи у суді фактичною стороною у спорі є держава, навіть якщо позивач визначив стороною у справі певний орган.
Правовідносини, які є предметом цього позову, пов`язані з користуванням водним об`єктом, із зайнятою відповідачем земельною ділянкою комунальної власності, всупереч встановленому законодавством порядку, що суперечить інтересам держави в сфері ефективного і раціонального використання природних ресурсів. Суспільний, публічний інтерес полягає у відновленні правового порядку та відновленні становища, яке існувало до порушення права власності Українського народу на землю, водні об`єкти та інші природні ресурси та захист такого права. Український народ, як сукупність окремих суб`єктів, індивідів та людей, також має конституційне право правомірно очікувати захисту суспільних інтересів у вигляді адекватної реакції держави на випадки порушення законності при вирішені земельних питань, розраховувати на те, що держава в особі її органів вживатиме усіх можливих законних заходів та дій для відновлення становища, яке існувало до порушення права власності українського народу на землю, водні об`єкти та природні ресурси.
У даному випадку, на думку прокурора, порушуються соціальні та економічні інтереси держави, оскільки незаконне використання водного об`єкта разом із розташованою під ним земельною ділянкою, суперечить принципам регулювання земельних відносин в Україні, які закріплені в ст. 14 Конституції України та ст. 122 Земельного кодексу України.
Так, відповідно до ст. 14 Конституції України земля є основним національним багатством, що перебуває під особливою охороною держави. Право на землю гарантується. Це право набувається і реалізується громадянами, юридичними особами та державою виключно відповідно до закону, а у ст. 13 Конституції України серед іншого визначено, що земля та водні ресурси, які знаходяться в межах території України, є об`єктами права власності Українського народу, від імені якого відповідні права здійснюють органи державної влади та органи місцевого самоврядування у визначених межах.
За статтею 122 Земельного кодексу України сільські, селищні, міські ради передають земельні ділянки у власність або у користування із земель комунальної власності відповідних територіальних громад для всіх потреб.
Відповідно до Концепції розвитку водного господарства України, схваленої Постановою Верховної Ради України від 14.01.2000 № 1390-XIV, водне господарство - галузь, завданням якої є забезпечення потреб населення і народного господарства у водних ресурсах, збереження, охорона та відтворення водного фонду, попередження шкідливої дії вод і ліквідація її наслідків. 
Тобто, чинне законодавство розрізняє поняття «водне господарство», як галузі, завданням якої є забезпечення потреб населення народного господарства у воді, та «аквакультура», саме як рибництво. З урахуванням викладеного, розпорядження земельними ділянками комунальної власності, що розташовані в межах населених пунктів, призначеними, як в даному випадку, для риборозведення, належить до повноважень органів місцевого самоврядування. 
Законом України «Про місцеве самоврядування» визначено, місцеві ради в межах, визначених Конституцією і законами України, здійснюють на відповідних територіях державний контроль, зокрема, за збереженням і раціональним використанням державного майна, використанням та охороною лісів, надр, води, атмосферного повітря, рослинного і тваринного світу та інших природних ресурсів.
Відповідно до ст. 33 Закону України «Про місцеве самоврядування» виконавчі органи сільських, селищних, міських рад здійснюють повноваження в галузі використання та охорони земель, природних ресурсів і охорони довкілля виключно на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України. 
Отже, Богодухівська міська рада, як орган місцевого самоврядування, виконує як функції розпорядника та власника земель, так і контролюючі функції щодо об`єктів комунальної власності. Для реалізації наданих повноважень орган місцевого самоврядування може бути позивачем та відповідачем у судах загальної юрисдикції, зокрема, звертатися до суду, якщо це необхідно для реалізації його повноважень і забезпечення виконання функцій місцевого самоврядування (ст. 18-1 Закону України «Про місцеве самоврядування»). 
Таким чином, оскільки право комунальної власності на водний об`єкт та розташовану під ним земельну ділянку, належить її власнику - Богодухівській міській раді Богодухівського району Харківської області, права якої порушуються протиправними діями відповідача, то саме позивач становить собою орган, уповноважений на виконання функцій захисту держави, в розумінні Закону України «Про прокуратуру».
Як свідчать матеріали справи, на підставі з ч. 4 ст. 23 Закону України «Про прокуратуру» виключно з метою встановлення наявності підстав для представництва інтересів держави в суді у випадку, якщо захист законних інтересів держави не здійснює або неналежним чином здійснює суб`єкт владних повноважень, до компетенції якого віднесені відповідні повноваження, Богодухівська окружна прокуратура Харківської області направила на адресу позивача лист від 07.04.2026 № 56-147-26 щодо виявлених порушень вимог земельного та водного законодавства під час використання Приватного підприємства «Вьюн» спірного водного об`єкта та земельної ділянки, на якій він розташований, та запропоновано позивачу самостійно вжити заходи щодо усунення виявлених порушень, в тому числі в судовому порядку. 
Листом Богодухівської міської ради Харківської області від 15.04.2026 № 02-21/3049 Богодухівську окружну прокуратуру проінформовано про невжиття будь-яких заходів щодо усунення порушень вимог земельного та водного законодавства під час використання ПП «Вьюн» ставку, розташованого на території Богодухівського району Харківської області та земельної ділянки з кадастровим номером 6320888501:00:001:0004, площею 13,996 га. 
Під час розгляду справи, судом встановлено, що позивач не вжив заходи щодо поновлення порушених прав. Таким чином, означене вище свідчить, що з боку позивача було допущено нездійснення відповідного захисту - не пред`явлено до суду позов про відновлення становище, яке існувало до порушення, шляхом зобов`язання Приватне підприємство «Вьюн» звільнити водний об`єкт — ставок, розташований на правій притоці річки Мерчик у с. Хрущова Микитівка, на території Богодухівського району Харківської області, разом із зайнятою цим ставком земельною ділянкою з кадастровим номером 6320888501:00:001:0004, площею 13,996 га, та повернути його Богодухівській міській раді Богодухівського району Харківської області, що суперечить інтересам держави.
З огляду на зазначене, на переконання суду, прокурор, звертаючись з даним позовом, обґрунтував порушення інтересів держави, який полягає у тому, що користування водним об`єктом із зайнятою ним земельною ділянкою водного фонду, всупереч встановленому законодавством порядку, суперечить інтересам держави у сфері ефективного і раціонального використання природних ресурсів. Правовідносини, пов`язані з користуванням природними ресурсами беззаперечно становлять суспільний, публічний інтерес, а незаконне користування ними такому суспільному інтересу не відповідає. Український народ є визначеним Конституцією України суб`єктом права власності на землю, водні та інші природні ресурси в межах території України, рівним в своїх правах перед законом.
Зазначене свідчить, про дотримання прокурором процедури, передбаченої законодавством України для звернення до суду в інтересах держави, так само як і обґрунтовано в чому може полягати порушення інтересів держави. Тобто, вбачаються обґрунтовані підстави для захисту інтересів держави прокуратурою в особі позивача.
Щодо суті позовних вимог, суд зазначає наступне.
Відповідно до ст. 14 Конституції України земля є основним національним багатством, що перебуває під особливою охороною держави. Право на землю гарантується. Це право набувається і реалізується громадянами, юридичними особами та державою виключно відповідно до закону, а уст. 13 Конституції України серед іншого визначено, що земля та водні ресурси, які знаходяться в межах території України, є об`єктами права власності Українського народу, від імені якого відповідні права здійснюють органи державної влади та органи місцевого самоврядування у визначених межах. 
Згідно з ст. 6 ВК України води (водні об`єкти) є виключно власністю Українського народу і надаються тільки у користування. Український народ здійснює право власності на води (водні об`єкти) через Верховну Раду України, Верховну Раду Автономної Республіки Крим і місцеві ради. Окремі повноваження щодо розпорядження водами (водними об`єктами) можуть надаватися відповідним органам виконавчої влади та Раді міністрів Автономної Республіки Крим. 
До земель водного фонду належать землі, зайняті: морями, річками, озерами, водосховищами, іншими водоймами, болотами, а також островами; прибережними захисними смугами вздовж морів, річок та навколо водойм; гідротехнічними, іншими водогосподарськими спорудами та каналами, а також землі, виділені під смуги відведення для них; береговими смугами водних шляхів (ч. 1 ст. 58 ЗК України, ст. 4 ВК України). 
За статтею 59 ЗК України землі водного фонду можуть перебувати у державній, комунальній та приватній власності. Громадянам та юридичним особам органами виконавчої влади або органами місцевого самоврядування із земель водного фонду можуть передаватися на умовах оренди земельні ділянки прибережних захисних смуг, смуг відведення і берегових смуг водних шляхів, озера, водосховища, інші водойми, болота та острови для сінокосіння, рибогосподарських потреб (у тому числі рибництва (аквакультури), культурно-оздоровчих, рекреаційних, спортивних і туристичних цілей, проведення науково-дослідних робіт, догляду, розміщення та обслуговування об`єктів портової інфраструктури і гідротехнічних споруд тощо, а також штучно створені земельні ділянки для будівництва та експлуатації об`єктів портової інфраструктури та інших об`єктів водного транспорту. Землі водного фонду можуть бути віднесені до земель морського і внутрішнього водного транспорту в порядку, встановленому законом (частина 4 ст. 59 ЗК України).
Земельною ділянкою є частина земної поверхні з установленими межами, певним місцем розташування, з визначеними щодо неї правами. Право власності на земельну ділянку поширюється в її межах на поверхневий (ґрунтовий) шар, а також на водні об`єкти, ліси і багаторічні насадження, які на ній знаходяться (ч. ч. 1, 2 ст. 79 ЗК України).
Відповідно до ст. 1 ВК України, рибництвом є штучне розведення і відтворення риби та інших водних живих ресурсів. Водний об`єкт - це природний або створений штучно елемент довкілля, в якому зосереджуються води (море, лиман, річка, струмок, озеро, водосховище, ставок, канал, а також водоносний горизонт). 
За приписами статей 125 та 126 Земельного кодексу України, право власності на земельну ділянку, а також право постійного користування та право оренди земельної ділянки виникають з моменту державної реєстрації цих прав.
Право власності та користування земельною ділянкою оформлюється відповідно до Закону України "Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень". 
Частинами 1-7, 12 ст. 51 ВК України передбачено, що у користування на умовах оренди для рибогосподарських потреб, культурно-оздоровчих, лікувальних, рекреаційних, спортивних і туристичних цілей, проведення науково-дослідних робіт можуть надаватися водосховища (крім водосховищ комплексного призначення), ставки, озера та замкнені природні водойми. Не підлягають передачі у користування на умовах оренди для рибогосподарських потреб водні об`єкти, що використовуються для питних потреб, розташовані в межах територій та об`єктів, що перебувають під охороною відповідно до Закону України "Про природно-заповідний фонд України". Водні об`єкти надаються у користування за договором оренди земель водного фонду на земельних торгах у комплексі із земельною ділянкою.
Водні об`єкти надаються у користування на умовах оренди органами, що здійснюють розпорядження земельними ділянками під водою (водним простором) згідно з повноваженнями, визначеними ЗК України, відповідно до договору оренди, погодженого з центральним органом виконавчої влади, що реалізує державну політику у сфері водного господарства. Надання водних об`єктів у користування на умовах оренди здійснюється за наявності паспорта водного об`єкта. Порядок розроблення та форма паспорта затверджуються центральним органом виконавчої влади, що забезпечує формування державної політики у сфері охорони навколишнього природного середовища.
Водні об`єкти надаються в користування на умовах оренди без обмеження права загального водокористування, крім випадків, визначених законом. Орендарі водного об`єкта зобов`язані передбачити місця для безоплатного забезпечення права громадян на загальне водокористування (купання, плавання на човнах, любительське і спортивне рибальство тощо). Умови використання водних об`єктів, розмір орендної плати та строк дії договору оренди водних об`єктів визначаються у договорі оренди. Земельною ділянкою є частина земної поверхні з установленими межами, певним місцем розташування, з визначеними щодо неї правами. Право власності на земельну ділянку поширюється в її межах на поверхневий (ґрунтовий) шар, а також на водні об`єкти, ліси і багаторічні насадження, які на ній знаходяться (ст. 79 ЗК України).
Землі, зайняті морями, річками, озерами, водосховищами, іншими водними об`єктами, болотами, а також островами, не зайнятими лісами належать до земель водного фонду (ст. 4 ВК України, ч. 1 ст. 58 ЗК України). 
Одним із суб`єктів права власності на землю є держава, яка реалізує це право через відповідні органи державної влади (ст. 80 ЗК України). 
Порядок надання земель водного фонду в користування та припинення права користування ними встановлюється земельним законодавством (ч. ч. 1, 3 ст. 85 ВК України). 
Відповідно до ч. 1 ст. 123 ЗК України, надання земельних ділянок державної або комунальної власності у користування здійснюється Верховною Радою Автономної Республіки Крим, Радою міністрів Автономної Республіки Крим, органами виконавчої влади або органами місцевого самоврядування за проектами відведення цих ділянок.
За приписами ст. 124 Земельного кодексу України, передача в оренду земельних ділянок, що перебувають у державній або комунальній власності, здійснюється на підставі рішення відповідного органу виконавчої влади або органу місцевого самоврядування згідно з їх повноваженнями, визначеними статтею 122 цього Кодексу, чи договору купівлі-продажу права оренди земельної ділянки (у разі продажу права оренди) шляхом укладення договору оренди земельної ділянки, чи договору купівлі-продажу права оренди земельної ділянки.
Відповідно до пункту 24 розділу X «Перехідні положення» Земельного кодексу України землями комунальної власності територіальних громад вважаються всі землі державної власності, розташовані за межами населених пунктів у межах таких територіальних громад, крім земель, зокрема, що використовуються органами державної влади, державними підприємствами, установами, організаціями на праві постійного користування (у тому числі земельних ділянок, що перебувають у постійному користуванні державних лісогосподарських підприємств, та земель водного фонду, що перебувають у постійному користуванні державних водогосподарських підприємств, установ, організацій, Національної академії наук України, національних галузевих академій наук). З дня набрання чинності цим пунктом і до державної реєстрації права комунальної власності на земельні ділянки державної власності, що передаються у комунальну власність територіальних громад, органи виконавчої влади, що здійснювали розпорядження такими земельними ділянками, не мають права здійснювати розпорядження ними.
Системний аналіз наведених правових норм дає підстави дійти до висновку про те, що використання водного об`єкта із земельною ділянкою водного фонду під ним, може здійснюватися фізичними та юридичними особами на правах власності або ж на умовах користування.
Відповідно до ч. 1 ст. 1 Закону України "Про аквакультуру", аквакультура (рибництво) - сільськогосподарська діяльність із штучного розведення, утримання та вирощування об`єктів аквакультури у повністю або частково контрольованих умовах для одержання сільськогосподарської продукції (продукції аквакультури) та її реалізації, виробництва кормів, відтворення біоресурсів, ведення селекційно-племінної роботи, інтродукції, переселення, акліматизації та реакліматизації гідробіонтів, поповнення запасів водних біоресурсів, збереження їх біорізноманіття, а також надання рекреаційних послуг.
Абзацом 3 ч. 1 ст. 11 вказаного Закону передбачено, що до повноважень місцевих державних адміністрацій у сфері аквакультури, зокрема, належить надання в користування на умовах оренди частини рибогосподарського водного об`єкта, рибогосподарської технологічної водойми для цілей аквакультури відповідно до повноважень щодо розпорядження землями, встановлених ЗК України. Згідно з ч. 1 ст. 14 вказаного Закону, рибогосподарський водний об`єкт для цілей аквакультури надається в користування на умовах оренди юридичній чи фізичній особі відповідно до Водного кодексу України.
У статті 1 Закону України "Про рибне господарство, промислове рибальство та охорону водних біоресурсів" містяться такі визначення: - водні біоресурси (водні біологічні ресурси) - сукупність водних організмів (гідробіонтів), життя яких неможливе без перебування (знаходження) у воді. До водних біоресурсів належать прісноводні, морські, анадромні та катадромні риби на всіх стадіях розвитку, круглороті, водні безхребетні, у тому числі молюски, ракоподібні, черви, голкошкірі, губки, кишковопорожнинні, наземні безхребетні у водній стадії розвитку, водорості та інші водні рослини; - рибальство - добування водних біоресурсів у рибогосподарських водних об`єктах; - добування (вилов) - вилучення водних біоресурсів із середовища їх перебування; рибогосподарський водний об`єкт (його частина) - водний об`єкт (його частина), що використовується або може використовуватися для цілей рибного господарства; - промислове рибальство (промисел) - вид спеціального використання водних біоресурсів | (вилучення, приймання, переробка, зберігання, транспортування тощо, у тому числі постачання палива, води, тари, продовольства для функціонування суден флоту рибної промисловості та їх екіпажів) у рибогосподарських водних об`єктах (їх частинах), у тому числі у водах, що знаходяться за межами юрисдикції України; - рибогосподарська діяльність - діяльність юридичних осіб і фізичних осіб-підприємців, пов`язана з вивченням водних біоресурсів, їх охороною, відтворенням, спеціальним використанням, переробкою, реалізацією тощо; - рибне господарство - галузь економіки, завданнями якої є вивчення, охорона, відтворення, вирощування, використання водних біоресурсів, їх вилучення (добування, вилов, збирання), реалізація та переробка з метою одержання харчової, технічної, кормової, медичної та іншої продукції, а також забезпечення безпеки мореплавства суден флоту рибної промисловості; - рибогосподарський водний об`єкт (його частина) - водний об`єкт (його частина), що використовується або може використовуватися для цілей рибного господарства. 
Стаття 27 Закону України "Про рибне господарство, промислове рибальство та охорону водних біоресурсів" встановлює, що спеціальне використання водних біоресурсів здійснюється шляхом їх вилучення з природного середовища (крім любительського і спортивного рибальства у водних об`єктах загального користування в межах та обсягах безоплатного вилову) і включає в себе, в тому числі і промислове рибальство. 
Разом з тим, згідно з абз. 2 ч. 1 ст. 34 Закону України "Про рибне господарство, промислове рибальство та охорону водних біоресурсів" суб`єкти рибного господарства мають право на користування рибогосподарськими водними об`єктами (їх частинами), землями водного фонду та використання водних біоресурсів на недискримінаційних умовах у встановленому порядку. Режим рибогосподарської експлуатації водного об`єкта - це установлена на відповідний термін сукупність вимог, умов та заходів щодо обсягів робіт з відтворення водних біоресурсів за їх віковими та видовими характеристиками, строків лову, типів і кількості знарядь та засобів лову, обсягів вилучення, регламентації любительського і з спортивного рибальства, ощадливого використання водних біоресурсів рибогосподарського водного об`єкта (його частини) (ст. 1 Закону України "Про рибне господарство, промислове рибальство та охорону водних біоресурсів").
Нормативно правовим актом, який регламентував порядок здійснення штучного розведення, вирощування риби, інших водних живих ресурсів та їх використання в спеціальних товарних рибних господарствах, була затверджена наказом Державного комітету рибного господарства України від 15.01.2008 № 4 (чинний станом на 07.05.2019, тобто на час видачі відповідачу Режиму рибогосподарської експлуатації) Інструкція про порядок здійснення штучного розведення, вирощування риби, інших водних живих ресурсів та їх використання в спеціальних товарних рибних господарствах (далі Інструкція).
Цією Інструкцією було передбачено, що режим рибогосподарської експлуатації водного об`єкта (далі - Режим) - установлена на відповідний термін сукупність вимог, умов та заходів щодо обсягів робіт з відтворення ВЖР за їх віковими та видовими характеристиками, строків лову, типів і кількості знарядь та засобів лову, обсягів вилучення, регламентації любительського і спортивного рибальства, ощадливого використання туводних видів, виконання якого забезпечує раціональне використання ВЖР рибогосподарського водного об`єкта або його ділянки.
Проте вказаний підзаконний нормативно-правовий акт не визначає права користування водними об`єктами і землями водного фонду.
Крім цього, Закон України "Про тваринний світ" у статті 3 визначає об`єкти тваринного світу, на які поширюється дія цього Закону, серед яких є дикі тварини - хордові, в тому числі хребетні (ссавці, птахи, плазуни, земноводні, риби та інші).
Відповідно до ст. 20 Закону України "Про тваринний світ", за умови додержання вимог цього Закону та інших нормативно-правових актів може здійснюватись такий вид використання об`єктів тваринного світу як рибальство. 
За визначення ст. 25 Закон України "Про тваринний світ", рибальством вважається добування риби та водних безхребетних. На території України відповідно до законодавства може здійснюватися промислове, любительське та спортивне рибальство. Підприємствам, установам, організаціям і громадянам у порядку спеціального використання об`єктів тваринного світу надається право ведення промислового рибальства, включаючи промисел водних безхребетних на промислових ділянках рибогосподарських водних об`єктів та континентальному шельфі України (ст. 26 Закон України "Про тваринний світ"). 
Згідно зі ст. 17 Закону України "Про тваринний світ", до спеціального використання об`єктів тваринного світу належать усі види використання тваринного світу (за винятком передбачених законодавством випадків безоплатного любительського і спортивного рибальства у водних об`єктах загального користування), що здійснюються з їх вилученням (добуванням, збиранням тощо) із природного середовища. Спеціальне використання об`єктів тваринного світу в порядку ведення мисливського і рибного господарства здійснюється з наданням відповідно до закону підприємствам, установам, організаціям і громадянам права користування мисливськими угіддями та рибогосподарськими водними об`єктами.
З аналізу наведених правових норм вбачається, що спеціальне використання водних біоресурсів може здійснюватися відповідно до одного з режимів, визначених Законом України "Про рибне господарство, промислове рибальство та охорону водних біоресурсів", а саме Режиму промислу або Режиму рибогосподарської експлуатації. 
З огляду на викладене, рибне господарство, яким займається відповідач, належить до спеціального використання об`єктів тваринного світу, оскільки рибальство та рибництво (тобто, штучного розведення і природного відтворення водних живих ресурсів) є відмінним від любительського і спортивного рибальства.
В той же час, режим рибогосподарської експлуатації водного об`єкта (ставку) не є правовстановлюючим документом, який надає право користування водними об`єктами чи землями водного фонду, та не визначають правових підстав користування водними об`єктами. 
Аналогічна правова позиція викладена Верховним Судом у постанові від 22.11.2018 року у справі № 806/449/15, від 16.05.2019 у справі № 806/3184/18, від 19.11.2019 у справі № 806/1350/15. Також, Верховний Суд у постанові від 21.03.2019 по справі № 923/213/18 зазначив, що наявність Режиму рибогосподарської експлуатації не дає підстав для одноосібного використання водного об`єкта та земельної ділянки під ним.
Як встановлено за матеріалами справи, на підставі режиму рибогосподарської експлуатації, затвердженого Державним агентством рибного господарства 07.05.2019, відповідач здійснює рибогосподарську діяльність відповідно на правій притоці річки Мерчик у с. Хрущова Микитівка, на території Богодухівського району Харківської області, що підтверджується листом Управління державного агентства меліорації та рибного господарства у Харківській області від 13.05.2025 №1-3-9/649-25.
Оскільки за встановленими обставинами справи відповідач не є ані власником земельної ділянки водного фонду, ані державною водогосподарською організацією або державним рибогосподарським підприємством, установою, організацією, то відповідно до положень статті 59 Земельного кодексу України використання ним земельної ділянки водного фонду можливе виключно на умовах оренди водного об`єкта. 
В той же час, суд зауважує, що водні об`єкти мають передаватись в користування суб`єктам господарювання на підставі рішення уповноваженого органу на платній основі або інших умовах, крім водосховищ комплексного призначення. В матеріалах справи відсутні докази, і протилежного відповідачем не надано, що права притока річки Мерчик у с. Хрущова Микитівка, на території Богодухівського району Харківської області, має статус водосховища комплексного призначення.
Господарським судом встановлено, що рішень про передачу відповідачу у користування земельної ділянки водного фонду на правій притоці річки Мерчик у с. Хрущова Микитівка, на території Богодухівського району Харківської області не приймалося, договорів з приводу передачі у користування цього водного об`єкта в комплексі із земельною ділянкою не укладалося. 
Крім того, як стверджує прокурор, що також не спростовано відповідачем, у Державному реєстрі речових прав на нерухоме майно за останнім речові права на земельну ділянку водного фонду не зареєстровані.
За встановлених судом обставин, вбачається, що відповідач з 2019 року у своїй господарській діяльності використовує земельну ділянку водного фонду, на якій розташовано цей водний об`єкт, на підставі Режиму рибогосподарської експлуатації від 07.05.2019, що не є правовстановлюючим документом, який надає право відповідачу користування водними об`єктами чи землями водного фонду та не визначають правових підстав користування цим водним об`єктом.
В той же час, відповідно до приписів чинного законодавства України для користування земельною ділянкою потрібно набути на це право у встановленому законодавством порядку. За відсутності рішення органу місцевого самоврядування про надання земельної ділянки у користування, та договорів з приводу передачі у користування цього водного об`єкта в комплексі із земельною ділянкою, відповідач не має права використовувати земельну ділянку комунальної форми власності.
Таким чином, враховуючи встановлення судом відсутності у відповідача будь-яких документів, що підтверджують право користування земельною ділянкою водного об`єкту - ставка, що розташований на правій притоці річки Мерчик у с. Хрущова Микитівка, а також відсутність заперечення самим відповідачем про здійснення ним рибогосподарської діяльності на означеній ділянці водного фонду, суд прийшов до висновку про наявність підстав для задоволення позову. 
При цьому, суд зазначає, що згідно з приписами ч. 1 ст. 391 ЦК України, власник майна має право вимагати усунення перешкод у здійсненні ним права користування та розпоряджання своїм майном. 
Відповідно до положень норм ст. 16, 386, 391 ЦК України, власник вправі звернутися до суду з вимогою про захист порушеного права будь-яким способом, що є адекватним змісту порушеного права, який ураховує характер порушення та дає можливість захистити порушене право. 
Відповідно до ч. 2 ст. 90 ЗК України порушені права власників земельних ділянок підлягають відновленню в порядку, встановленому законом. 
Згідно норм ч. 2 ст. 79 ЗК України право власності на земельну ділянку поширюється в її межах на поверхневий (грунтовий) шар, а також на водні об`єкти, ліси і багаторічні насадження, які на ній знаходяться, якщо інше не встановлено законом та не порушує прав інших осіб. 
З урахуванням змісту вищевказаних правових норм, вимога про відновлення становища, яке існувало до порушення, шляхом звільнення водного об`єкта разом із зайнятими цим об`єктом земельними ділянками та його повернення у віддання законного власника - є належним способом захисту інтересів держави. 
Відповідач здійснює свою рибогосподарську діяльність на спірному водному об`єкті - ставку, розташованому на території Богодухівського району Харківської області, неправомірно, зокрема без отримання водного об`єкта та земель водного фонду в користування та без погодження власника земельної ділянки. 
За таких обставин, фактичними обставинами неправомірного використання відповідачем водного об`єкта та земельних ділянок під ним підтверджується факт порушення прав держави в особі Богодухівської міської ради Харківської області, яка є власником спірного водного об`єкта. 
Разом з цим, фактичне використання (зайняття) відповідачем водного об`єкта всупереч вимог законодавства, розглядається як не пов`язане з позбавленням володіння порушення права власності держави. Подібний висновок зроблено у постанові Верховного Суду у складі колегії суддів Касаційного господарського суду від 19.07.2022 у справі № 906/170/20.
Крім того, розглядаючи спір, суд звертається до висновків, викладених Великою Палатою Верховного Суду, яка зауважила, що спосіб захисту прав повинен відповідати правовій природі тих правовідносин, що виникли між сторонами. За загальним правилом, речово-правові способи захисту прав особи застосовують, якщо сторони не пов`язані зобов`язально-правовими відносинами, що визначають їх зміст та правову природу. Якщо спір стосується правочину, укладеного власником (володільцем) майна, то його відносини з контрагентом мають договірний характер, що зумовлює і можливі способи захисту його прав. Водночас, коли сторони не перебували у договірних відносинах одна з одною, власник (володілець) майна може використовувати речово-правові способи захисту (аналогічна правова позиція викладена у постанові Великої Палати Верховного Суду від 21.12.2022 у справі № 914/2350/18 (914/608/20).
З урахуванням вище зазначеного, в поєднанні з положеннями ст. 16, 386, 391 ЦК України, вимога про відновлення становища, яке існувало до порушення, шляхом звільнення водного об`єкта разом із зайнятою земельною ділянкою, та його повернення у віддання законного власника, є належним способом захисту інтересів держави.
Статтею 13 Господарського процесуального кодексу України встановлено, що судочинство у господарських судах здійснюється на засадах змагальності сторін. Учасники справи мають рівні права щодо здійснення всіх процесуальних прав та обов`язків, передбачених цим Кодексом. Кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених законом.
Відповідно до статті 79 Господарського процесуального кодексу України, наявність обставини, на яку сторона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, вважається доведеною, якщо докази, надані на підтвердження такої обставини, є більш вірогідними, ніж докази, надані на її спростування. Питання про вірогідність доказів для встановлення обставин, що мають значення для справи, суд вирішує відповідно до свого внутрішнього переконання.
Разом з тим, статтею 86 Господарського процесуального кодексу України передбачено, жодні докази не мають для суду заздалегідь встановленої сили. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності. Суд надає оцінку як зібраним у справі доказам в цілому, так і кожному доказу (групі однотипних доказів), який міститься у справі, мотивує відхилення або врахування кожного доказу (групи доказів).
Суд, ураховуючи встановлені фактичні обставини справи, вирішуючи спір по суті заявлених позовних вимог, повно та всебічно дослідивши обставини справи, які ґрунтуються на належних та допустимих доказах, дійшов висновку про задоволення позову.
Відповідно до частини 4 статті 11 Господарського процесуального кодексу України суд застосовує при розгляді справ Конвенцію про захист прав людини і основоположних свобод 1950 року і протоколи до неї, згоду на обов`язковість яких надано Верховною Радою України, та практику Європейського суду з прав людини як джерело права.
Рішення суду як найважливіший акт правосуддя має ґрунтуватись на повному з`ясуванні того, чи мали місце обставини, на які посилаються особи, що беруть участь у справі, якими доказами вони підтверджуються та чи не виявлено у процесі розгляду справи інших фактичних обставин, що мають суттєве значення для правильного вирішення спору, і доказів на підтвердження цих обставин. У пункті 58 рішення Європейського суду з прав людини від 10.02.2010 "Справа "Серявін та інші проти України" (заява № 4909/04) Європейський суд з прав людини наголошує, що згідно з його усталеною практикою, яка відображає принцип, пов`язаний з належним здійсненням правосуддя, у рішеннях судів та інших органів з вирішення спорів мають бути належним чином зазначені підстави, на яких вони ґрунтуються. Хоча національний суд має певну свободу розсуду щодо вибору аргументів у тій чи іншій справі та прийняття доказів на підтвердження позицій сторін, орган влади зобов`язаний виправдати свої дії, навівши обґрунтування своїх рішень (рішення у справі "Суомінен проти Фінляндії", № 37801/97, пункт 36, від 01.07.2003). Ще одне призначення обґрунтованого рішення полягає в тому, щоб продемонструвати сторонам, що вони були почуті. Крім того, вмотивоване рішення дає стороні можливість оскаржити його та отримати його перегляд вищестоящою інстанцією. Лише за умови винесення обґрунтованого рішення може забезпечуватись публічний контроль здійснення правосуддя (рішення у справі "Гірвісаарі проти Фінляндії", № 49684/99, пункт 30, від 27.09.2001).
Суд також враховує положення Висновку № 11 (2008) Консультативної ради європейських суддів щодо якості судових рішень (пункти 32-41), в якому, серед іншого, звертається увага на те, що усі судові рішення повинні бути обґрунтованими, зрозумілими, викладеними чіткою і простою мовою і це є необхідною передумовою розуміння рішення сторонами та громадськістю; у викладі підстав для прийняття рішення необхідно дати відповідь на доречні аргументи та доводи сторін, здатні вплинути на вирішення спору; виклад підстав для прийняття рішення не повинен неодмінно бути довгим, оскільки необхідно знайти належний баланс між стислістю та правильним розумінням ухваленого рішення; обов`язок суддів наводити підстави для своїх рішень не означає необхідності відповідати на кожен аргумент заявника на підтримку кожної підстави захисту; обсяг цього обов`язку суду може змінюватися залежно від характеру рішення. При цьому, зазначений Висновок, крім іншого, акцентує увагу на тому, що згідно з практикою Європейського суду з прав людини очікуваний обсяг обґрунтування залежить від різних доводів, що їх може наводити кожна зі сторін, а також від різних правових положень, звичаїв та доктринальних принципів, а крім того, ще й від різних практик підготовки та представлення рішень у різних країнах.
З огляду на вищевикладене, суд дав вичерпну відповідь на всі питання, що входять до предмету доказування у даній справі та виникають при кваліфікації спірних відносин як матеріально-правовому, так і у процесуальному сенсах.
Згідно з пунктом 2 частини п`ятої статті 129 ГПК України під час вирішення питання про розподіл судових витрат суд враховує, чи є розмір таких витрат обґрунтованим та пропорційним до предмета спору, з урахуванням ціни позову, значення справи для сторін, у тому числі, чи міг результат її вирішення вплинути на репутацію сторони або чи викликала справа публічний інтерес.
Беручи до уваги положення ст. 129 ГПК України, оскільки позов був сформований в паперовій формі та поданий безпосередньо до Господарського суду Харківської області, з відповідача на користь прокуратури підлягає відшкодуванню судовий збір у сумі 3 328 гривень 00 копійок.
Керуючись статтями 1-5, 10-13, 20, 41-46, 49, 73-80, 86, 123, 129, 194-196, 201, 208-210, 217-220, 232, 233, 236-238, 240, 241 Господарського процесуального кодексу України, суд   

УХВАЛИВ:

Позов задовольнити.
Відновити становище, яке існувало до порушення, шляхом зобов`язання Приватне підприємство «Вьюн» (Україна, 62152, Харківська область, село Хрущова Микитівка, вулиця Сурначова, будинок 2, ЄДРПОУ 42715787) звільнити водний об`єкт — ставок, розташований на правій притоці річки Мерчик у с. Хрущова Микитівка, на території Богодухівського району Харківської області, разом із зайнятою цим ставком земельною ділянкою з кадастровим номером 6320888501:00:001:0004, площею 13,996 га та повернути його Богодухівській міській раді Богодухівського району Харківської області (Україна, 62103, Харківська область, місто Богодухів, площа Соборності, будинок 2, ЄДРПОУ 04058640).
Стягнути з Приватного підприємства «Вьюн» (Україна, 62152, Харківська область, село Хрущова Микитівка, вулиця Сурначова, будинок 2, ЄДРПОУ 42715787) на користь Харківської обласної прокуратури (Україна, 61050, місто Харків, вулиця Хмельницького, будинок 4; код 02910108, банк отримувач: Державна 20 казначейська служба України, 820172, рахунок код UA178201720343160001000007171, код класифікації видатків бюджету 2800) судовий збір у сумі 3 328 гривень 00 копійок.
Видати наказ після набрання рішенням законної сили.
Рішення господарського суду набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги, якщо апеляційну скаргу не було подано. У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після повернення апеляційної скарги, відмови у відкритті чи закриття апеляційного провадження або прийняття постанови суду апеляційної інстанції за наслідками апеляційного перегляду.
Рішення може бути оскаржене безпосередньо до Східного апеляційного господарського суду протягом двадцяти днів з дня складання повного тексту рішення, відповідно до статей 256, 257 Господарського процесуального кодексу України.

Повне рішення складено "20" липня 2026 р. 

Суддя		В.С. Юрченко