ДНІПРОПЕТРОВСЬКИЙ ОКРУЖНИЙ АДМІНІСТРАТИВНИЙ СУД  РІШЕННЯ ІМЕНЕМ УКРАЇНИ	

29 червня 2026 року	Справа №160/4533/26 	
Дніпропетровський окружний адміністративний суд у складі:
головуючого судді Сліпець Н.Є. 
розглянувши у письмовому провадженні у місті Дніпро адміністративну справу за позовною заявою ОСОБА_1 до Головного управління ДМС у Дніпропетровській області про визнання протиправною бездіяльність та зобов`язання вчинити певні дії,-
ВСТАНОВИВ:

26.02.2026 року до Дніпропетровського окружного адміністративного суду надійшла позовна заява ОСОБА_1 до Головного управління ДМС у Дніпропетровській області, в якій позивач просить суд:
- визнати протиправною бездіяльність Головного управління ДМС у Дніпропетровській області щодо невжиття заходів для реєстрації та прийняття заяв ОСОБА_1 від 05.12.2025 року та 22.12.2025 року про визнання його біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту відповідно до Закону України “Про біженців та осіб, які потребують додаткового або тимчасового захисту”;
- зобов`язати Головне управління ДМС у Дніпропетровській області вжити заходів щодо реєстрації та прийняття заяв ОСОБА_1 від 05.12.2025 року та 22.12.2025 року про визнання його біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, відповідно до Закону України “Про біженців та осіб, які потребують додаткового або тимчасового захисту”.
В обґрунтування позовних вимог позивач зазначає, що відповідачем протиправно не прийнято та не зареєстровано його заяви про визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту. На думку позивача, зазначене свідчить про протиправну бездіяльність відповідача, яка полягає у не здійсненні прийняття заяв про визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, а також не ухваленні відповідного рішення згідно з приписами чинного законодавства України.
Ухвалою Дніпропетровського окружного адміністративного суду від 03.03.2026 відкрито провадження та призначено розгляд справи в порядку спрощеного позовного провадження без виклику сторін з 30.03.2026, відповідно до ч. 5 ст. 262 Кодексу адміністративного судочинства України.
Цією ж ухвалою відповідачу було надано строк для подання письмового відзиву на позовну заяву - протягом 15 днів з дня вручення ухвали про відкриття провадження у справі.
20.03.2026 від представника відповідача за допомогою засобів поштового зв`язку надійшов письмовий відзив на позов, у якому у задоволенні позову просила відмовити повністю, посилаючись на те, що 09.12.2025 за вх. № Г-1145/6/1201-25 до ГУ ДМС у Дніпропетровській області засобами поштового зв`язку надійшло звернення ОСОБА_1 , датоване 05.12.2025, яке оформлене заявником в довільній формі, та подане в порядку визначеному Законом України «Про звернення громадян». Листом від 22.12.2025 заявнику надано відповідь. Таким чином, дії управління щодо реєстрації та розгляду звернення громадянина Республіки Молдова ОСОБА_1 від 05.12.2025, а також дії щодо надання відповіді на зазначене звернення, вчинені управлінням на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України, а тому такі дії не мають характеру протиправних чи протиправної бездіяльності. Також, зазначила, що відповідь на звернення від 05.12.2025, надана листом від 22.12.2025, не є рішенням (індивідуальним актом в розумінні пункту 19 частини 1 статті 4, пункту 2 частини 1 статті 5, та пункту 2 частини 2 статті 245 Кодексу адміністративного-судочинства України) суб`єкта владних повноважень, з огляду на що, не підлягає оскарженню в порядку адміністративного судочинства. При цьому, жодних звернень від ОСОБА_1 22.12.2025 до ГУ ДМС у Дніпропетровській області не надходило. Крім того, звертала увагу суду, що відповідно до п. 8 ч. 1 ст. 1 Закону України “Про біженців та осіб, які потребують додаткового або тимчасового захисту”, заява про визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту – це заява-анкета встановленого зразка, в якій іноземець або особа без громадянства просить визнати його біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, із зазначенням та обґрунтуванням однієї з підстав для такого визнання, зазначених у пунктах 1 і 13 частини першої цієї статті, зразок якої затверджений п. 3 наказу Міністерства внутрішніх справ України від 07.09.2011 № 649 “Про затвердження Правил розгляду заяв та оформлення документів, необхідних для вирішення питання про визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, втрату і позбавлення статусу біженця та додаткового захисту і скасування рішення про визнання особи біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту”, та є публічно доступним, зокрема, зразок заяви про визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту наявний, на офіційному веб-порталі Верховної Ради України (https://zakon.rada.goy.ua/). На підставі викладеного у задоволенні позову просила відмовити. 
Відповідно до положень ст. 262 Кодексу адміністративного судочинства України, суд розглянув справу у порядку спрощеного позовного провадження без повідомлення учасників справи (у письмовому провадженні) за наявними у ній матеріалами.
Згідно ст. 229 Кодексу адміністративного судочинства України у разі неявки у судове засідання всіх учасників справи, або якщо відповідно до положень цього Кодексу розгляд справи здійснюється за відсутності учасників справи (у тому числі при розгляді справи в порядку письмового провадження), фіксування судового засідання за допомогою звукозаписувального технічного засобу не здійснюється.
Дослідивши матеріали справи, всебічно і повно з`ясувавши всі фактичні обставини, на яких ґрунтуються позовні вимоги, об`єктивно оцінивши докази у сукупності з нормами чинного законодавства України, суд дійшов висновку про відсутність підстав для задоволення позову, виходячи з наступного.
Судом встановлено, що ОСОБА_1 (далі – позивач) документований довідкою про звернення за захистом в Україні №014558, на підставі якої звернувся до Головного управління ДМС у Дніпропетровській області із заявою про визнання його біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту.
23.05.2022 позивач отримав повідомлення Головного управління ДМС у Дніпропетровській області від 21.05.2021 №04-22 про відмову в оформленні документів для вирішення питання про визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту та наказ від 20.05.2022 №101 “Про відмову в оформленні документів для вирішення питання про визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту”.
Вважаючи вказане повідомлення та наказ від 20.05.2022 №101 “Про відмову в оформленні документів для вирішення питання про визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту” протиправними та такими, що підлягають скасуванню, позивач звернувся з позовом до суду.
Так, рішенням Дніпропетровського окружного адміністративного суду у справі №160/13263/22, залишеним без змін постановою Третього апеляційного адміністративного суду від 12.06.2023, позовну заяву ОСОБА_1 до Головного управління Державної міграційної служби в Дніпропетровській області про визнання протиправними та скасування повідомлення, наказу та зобов`язання вчинити певні дії задоволено частково, а саме:
- визнано протиправним та скасовано наказ Головного управління ДМС у Дніпропетровській області від 20.05.2022 №101 “Про відмову особі в оформленні документів для вирішення питання про визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту” відносно ОСОБА_1 ;
- зобов`язано Головне управління ДМС у Дніпропетровській області прийняти рішення про оформлення документів для вирішення питання щодо визнання ОСОБА_1 біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту.
На виконання рішення суду Головним управлінням ДМС у Дніпропетровській області продовжено процедуру оформлення документів ОСОБА_1 для визнання його біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту.
Проте, у подальшому позивач засобами поштового зв`язку отримав повідомлення про відмову у визнанні біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту від 23.10.2023 №07-23, відповідно до якого йому відмовлено у визнанні біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, як особі, стосовно якої встановлено, що умови, передбачені пунктами 1, 13 частини 1 ст. 1 Закону відсутні.
Підстава: рішення Державної міграційної служби України від 16.10.2023 №179-23.
Не погодившись з рішенням Державної міграційної служби України від 16.10.2023 №179-23, позивач звернувся за захистом порушеного права до суду.
Так, рішенням Дніпропетровського окружного адміністративного суду від 04.06.2024 року у справі № 160/29742/23 позовну заяву ОСОБА_1 до Державної міграційної служби України, третя особа, яка не заявляє самостійних вимог на предмет спору, на стороні відповідача Головне управління ДМС у Дніпропетровській області про визнання протиправним та скасування рішення, зобов`язання вчинити певні дії задоволено, а саме:
- визнано протиправним та скасовано рішення ДМС України № 179-23 від 16.10.2023 про відмову ОСОБА_1 у визнанні біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту.
Разом з тим, постановою Третього апеляційного адміністративного суду від 25.09.2024 року, залишеною без змін постановою Верховного Суду від 04.11.2025 року, апеляційні скарги Державної міграційної служби України та Головного управління Державної міграційної служби України в Дніпропетровській області на рішення Дніпропетровського окружного адміністративного суду від 04 червня 2024 року в справі №160/29742/23 були задоволені, а рішення Дніпропетровського окружного адміністративного суду від 04 червня 2024 року у справі № 160/29742/23 скасовано, у справі ухвалено нове рішення, яким в задоволенні позову ОСОБА_1 до Державної міграційної служби України про визнання протиправним та скасування рішення, зобов`язання вчинити певні дії відмовлено.
Судом встановлено, що позивач, вважаючи, що має нові обставини для отримання статусу біженця або особи, яка потребує додаткового захисту, звернувся до Головного управління ДМС у Дніпропетровській області із заявою від 05.12.2025, яку направив засобами поштового зв`язку, яка була отримана управлінням 09.12.2025.
Листом Головного управління ДМС у Дніпропетровській області від 22.12.2025 за вих. № Г-1145/6/1201-25/1201.3.3/16898-25 надана відповідь, у якій зазначено, що подане звернення за своїм містом та формою не може бути розглянуте як заява встановленого зразка, передбаченого ст. 1 Закону України "Про біженців та осіб, які потребують додаткового або тимчасового захисту". Крім того, зазначено, що звернення не супроводжується документальними доказами, що підтверджують наявність нових обставин. Посилання у зверненні на можливість подання доказів під час співбесіди не відповідає вимогам законодавства, оскільки питання прийняття повторної заяви вирішується на підставі її змісту та наданих матеріалів. Таким чином, підстав для прийняття поданого звернення, як повторної заяви, не вбачається. При цьому, повідомлено, що надсилання заяви про визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту поштовим або електронним відправленням законодавством, не передбачено.
Крім того, судом встановлено, що 22.12.2025 позивач направив до відповідача заяву-анкету про визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, що підтверджується листами ДУ “Дніпровська установа виконання покарань (№4)” від 02.01.2026 за № 4/2-8 та 21.01.2026 № 4/2-1377, наданими у відповідь на адвокатські запити.
Проте, станом на день звернення до суду з цим позовом, відповіді на свої заяви від 05.12.2025 та від 22.12.2025 позивач так і не отримав, рішення за його зверненням не прийнято.
Таку бездіяльність відповідача щодо не реєстрації та не прийняття заяв позивач вважає протиправною, що і стало підставою для звернення з цим позовом до суду.
Вирішуючи спір по суті заявлених вимог, суд виходить з наступного.
Частиною другою статті 19 Конституції України встановлено, що органи державної влади та органи місцевого самоврядування, їх посадові особи зобов`язані діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України.
Порядок регулювання суспільних відносин у сфері визнання особи біженцем, особою, яка потребує додаткового або тимчасового захисту, втрати та позбавлення цього статусу, а також встановлення правового статусу біженців та осіб, які потребують додаткового захисту і яким надано тимчасовий захист в Україні, врегульовано Законом України від 08.07.2011 №3671-VI "Про біженців та осіб, які потребують додаткового або тимчасового захисту" (далі - Закон №3671-VI).
Так, пунктами 1, 13 частини першої статті 1 Закону №3671-VI встановлено, що:
- біженець - особа, яка не є громадянином України і внаслідок обґрунтованих побоювань стати жертвою переслідувань за ознаками раси, віросповідання, національності, громадянства (підданства), належності до певної соціальної групи або політичних переконань перебуває за межами країни своєї громадянської належності та не може користуватися захистом цієї країни або не бажає користуватися цим захистом внаслідок таких побоювань, або, не маючи громадянства (підданства) і перебуваючи за межами країни свого попереднього постійного проживання, не може чи не бажає повернутися до неї внаслідок зазначених побоювань;
- особа, яка потребує додаткового захисту, - особа, яка не є біженцем відповідно до Конвенції про статус біженців 1951 року і Протоколу щодо статусу біженців 1967 року та цього Закону, але потребує захисту, оскільки така особа змушена була прибути в Україну або залишитися в Україні внаслідок загрози її життю, безпеці чи свободі в країні походження через побоювання застосування щодо неї смертної кари або виконання вироку про смертну кару чи тортур, нелюдського або такого, що принижує гідність, поводження чи покарання або загальнопоширеного насильства в ситуаціях міжнародного або внутрішнього збройного конфлікту чи систематичного порушення прав людини і не може чи не бажає повернутися до такої країни внаслідок зазначених побоювань.
Відповідно до ч. 6 ст. 8 Закону №3671-VI, рішення про відмову в оформленні документів для вирішення питань щодо визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, приймаються за заявами, які є очевидно необґрунтованими, тобто якщо у заявника відсутні умови, зазначені пунктами 1 чи 13 частини першої статті 1 цього Закону, а також якщо заяви носять характер зловживання: якщо заявник з метою визнання його біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, видає себе за іншу особу, а так само за заявами, поданими особами, яким було відмовлено у визнанні біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, у зв`язку з відсутністю підстав, передбачених для визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, встановлених пунктами 1 чи 13 частини першої статті 1 цього Закону, якщо зазначені умови не змінилися.
За приписами частин першої, сьомої статті 7 Закону №3671-VI оформлення документів для вирішення питання щодо визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, проводиться на підставі заяви про визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту. Така заява особисто подається іноземцем чи особою без громадянства або її законним представником до центрального органу виконавчої влади, що реалізує державну політику у сфері біженців та осіб, які потребують додаткового або тимчасового захисту, за місцем тимчасового перебування заявника. До заяви про визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, додаються документи, що посвідчують особу заявника, а також документи та матеріали, що можуть бути доказом наявності умов для визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту. У разі якщо у заявника відсутні документи, що посвідчують його особу, або такі документи є фальшивими, він повинен повідомити про цю обставину в заяві про визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, а також викласти причини виникнення зазначених обставин.
Згідно з Конвенцією про статус біженців 1951 року і Протоколом щодо статусу біженця 1967 року, поняття "біженець" включає в себе 4 основних підстави, за наявності яких особі може бути наданий статус біженця:
1) особа повинна знаходиться за межами країни своєї національної належності або, якщо особа не має визначеного громадянства, - за межами країни свого колишнього місця проживання;
2) неможливість або побоювання користуватися захистом країни походження;
3) особа повинна мати цілком обґрунтовані побоювання стати жертвою переслідувань;
4) побоювання стати жертвою переслідування повинно бути пов`язане з причинами, які вказані в Конвенції про статус біженців, а саме: а) расова належність; б) релігія; в) національність (громадянство); г) належність до певної соціальної групи; д) політичні погляди.
Тож, при вирішенні питання щодо визнання або відмови у визнані біженцем, або особою, яка потребує додаткового захисту, мають враховуватися усі чотири підстави, наведені вище.
Відповідно до Директиви Європейського Союзу "Щодо мінімальних стандартів для кваліфікації і статусу громадян третьої країни та осіб без громадянств як біженців або як осіб, які потребують міжнародного захисту з інших причин, а також змісту цього захисту", які використовуються у практиці Європейського Суду з прав людини, заяви є обґрунтованими, якщо виконуються такі умови:
- заявник зробив реальну спробу обґрунтувати свою заяву;
- усі важливі факти, що були в його розпорядженні, були надані, і було надано задовільне пояснення відносно будь-якої відсутності інших важливих фактів;
- твердження заявника є зрозумілими та правдоподібними, не протирічать конкретній та загальній інформації за його справою;
- заявник подав свою заяву про міжнародний захист як можливо раніше, якщо заявник не зможе довести відсутність поважної причини для подання такої заяви;
- встановлено, що в цілому заявник заслуговує довіри.
Відповідно до пунктів 45, 66 Керівництва з процедур та критеріїв визначення статусу біженця Управління Верховного комісара Організації Об`єднаних Націй у справах біженців (надалі - Керівництво), особа яка клопоче про отримання статусу біженця, повинна вказати переконливу причину, чому вона особисто побоюється стати жертвою переслідування. Для того, щоб вважатись біженцем, особа повинна надати свідоцтва повністю обґрунтованих побоювань стати жертвою переслідувань за конвенційними ознаками.
Згідно із пунктом 195 Керівництва у кожному окремому випадку всі необхідні факти повинні бути надані в першу чергу самим заявником, і тільки після цього особа, уповноважена здійснювати процедуру надання статусу біженця, повинна оцінити всі твердження і достовірність переконань заявника.
Відповідно до позиції Управління Верховного комісара Організації Об`єднаних Націй (далі - УВКБ ООН) у справах біженців "Про обов`язки та стандарти доказів у заявах біженців" (1998 року), факти в підтвердження заяв біженців визначаються шляхом надання підтвердження або доказів викладеного. Докази можуть бути як усні, так і документальні. Загальними правовими принципами доказового права обов`язок доказу покладається на особу, яка висловлює це твердження. Таким чином, у заяві про надання статусу біженця позивач повинен довести достовірність своїх тверджень і точність фактів, на яких ґрунтується його заява. Обов`язок доказу покладається на позивача, який повинен надавати правдиві обґрунтування фактів, викладених у заяві, щоб на підставі цих фактів могло бути прийнято належне рішення.
Частиною другою статті 13 Закону №3671-VI передбачено, що особа, яка звернулася за наданням статусу біженця чи додаткового захисту і стосовно якої прийнято рішення про оформлення документів для вирішення питання щодо визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, зобов`язана подати центральному органу виконавчої влади, що реалізує державну політику у сфері біженців та осіб, які потребують додаткового або тимчасового захисту, відомості, необхідні для вирішення питання щодо визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту.
Тобто, у заяві про надання статусу біженця чи особи, яка потребує додаткового захисту, заявник повинен довести достовірність своїх тверджень і точність фактів, на яких ґрунтується його заява. Заявник повинен переконати посадову особу органу міграційної служби у правдивості своїх фактичних тверджень. При цьому слід враховувати, що обґрунтоване побоювання стати жертвою переслідувань є визначальним у переліку критеріїв для надання статусу біженця.
Побоювання особи є власним оціночним (суб`єктивним) судженням, яке свідчить про психологічну оцінку особою ситуації, що склалася навколо неї в її країні. В той же час ситуація у країні походження є об`єктивним доказом того, що суб`єктивні побоювання стати жертвою переслідування є цілком обґрунтованими, тобто підкріплюються об`єктивним станом у країні та історією, яка відбулася особисто із заявником. При цьому побоювання можуть ґрунтуватися не лише на власному досвіді біженця, а й на досвіді інших людей (рідних, друзів та інших членів тієї ж расової, соціальної чи політично групи тощо). Об`єктивна сторона пов`язана з наявністю обґрунтованого побоювання переслідування і означає наявність фактичних доказів того, що ці побоювання є реальними. Оцінка таким побоюванням обов`язково повинна надаватися з урахуванням аналізу інформації про країну походження особи, яка шукає притулку. Факти обґрунтованості побоювань переслідування можуть отримуватися від біженця та незалежно від нього - з різних достовірних джерел інформації, наприклад, з публікацій у засобах масової інформації, з повідомлень національних чи міжнародних неурядових правозахисних організацій, зі звітів Міністерства закордонних справ України тощо.
Під час розгляду справи судом встановлено, що позивач 05.12.2025 року та 22.12.2025 звернувся до Головного управління ДМС у Дніпропетровській області із заявою та заявою-анкетою про визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту.
В ході розгляду справи судом встановлено, що на заяву від 05.12.2025, листом ГУ ДМС у Дніпропетровській області від 22.12.2025 за вих. № Г-1145/6/1201-25/1201.3.3/16898-25 було надана відповідь в порядку звернення громадян, оскільки заява була складена у довільній формі.
Таким чином, суд доходить висновку, що заява позивача від 05.12.2025 року відповідачем була розглянута належним чином, оскільки надано відповідь на звернення відповідно до Закону України «Про звернення громадян» у законодавчо передбачені строки та роз`яснено правила і процедуру звернення за захистом в Україні.
Суд звертає увагу, що відповідно до п. 8 ч. 1 ст. 1 Закону України "Про біженців та осіб, які потребують додаткового або тимчасового захисту" заява про визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, - заява-анкета встановленого зразка, в якій іноземець або особа без громадянства просить визнати його біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, із зазначенням та обґрунтуванням однієї з підстав для такого визнання, зазначених у пунктах 1 і 13 частини першої цієї статті.
Щодо бездіяльності відповідача в частині не реєстрації заяви від 22.12.2025, суд зазначає, що в матеріали справи відсутні належні докази її направлення відповідачу.
Так, в матеріалах справи наявні лише листи ДУ “Дніпровська установа виконання покарань (№4)” від 02.01.2026 року за № 4/2-8 та 21.01.2026 року № 4/2-1377 щодо підтвердження направлення заяви від 22.12.2025 року до Державної міграційної служби України за вих. № 4167.
Водночас, суд зазначає, належними та допустимими доказами направлення поштової кореспонденції є опис вкладення у цінний лист, заповнений на бланку встановленої форми, разом із розрахунковим документом (фіскальним чеком), виданим поштовим оператором.
Проте, матеріали справи таких доказів не містять, як і не містять доказів направлення та вручення заяви іншим шляхом (відправлення електронною поштою чи через застосунки-месенджери).
Крім того, відповідно до інформації наданої відділом з питань шукачів захисту та соціальної інтеграції ГУ ДМС у Дніпропетровській області від 18.03.2026 жодних звернень датованих 22.12.2025 від ОСОБА_1 до ГУ ДМС у Дніпропетровській області не надходило.
Також, згідно із інформацією відділу документального забезпечення Управління організаційно-аналітичного забезпечення ГУ ДМС у Дніпропетровській області від 18.03.2026 жодних звернень датованих 22.12.2025 від ОСОБА_1 до ГУ ДМС у Дніпропетровській області, не надходило.
Таким чином, суд доходить висновку, що позивачем не доведено факт направлення заяви-анкети від 22.12.2025 до ГУ ДМС у Дніпропетровській області, що в свою чергу свідчить про відсутність протиправної бездіяльності з боку відповідача, з проводу не реєстрації та не розгляду цієї заяви, у зв`язку з чим підстави для задоволення позову відсутні. 
Відповідно до ст. 90 Кодексу адміністративного судочинства України суд оцінює докази, які є у справі, за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на їх безпосередньому, всебічному, повному та об`єктивному дослідженні.
Частина 2 ст. 77 Кодексу адміністративного судочинства України визначає, що в адміністративних справах про протиправність рішень, дій чи бездіяльності суб`єкта владних повноважень обов`язок щодо доказування правомірності свого рішення, дій чи бездіяльності покладається на відповідача.
В той же час, і ч. 1 статті 77 Кодексу адміністративного судочинства України покладено обов`язок на позивача довести ті обставини, на яких ґрунтуються його вимоги та заперечення.
З урахуванням наведеного, суд дійшов висновку про необґрунтованість та недоведеність позовних вимог позивача щодо протиправної бездіяльності відповідача, а тому дані позовні вимоги не підлягають задоволенню, виходячи з вимог вищенаведеного чинного законодавства України та обставин, встановлених в ході розгляду справи.
Вирішуючи питання про розподіл судових витрат, суд виходить із того, що згідно до ст. 139 Кодексу адміністративного судочинства України у разі відмови в задоволенні позову судові витрати не присуджуються на користь сторони за рахунок бюджетних асигнувань суб`єкта владних повноважень.
Відповідно до ч. 4 ст. 243 Кодексу адміністративного судочинства України, судове рішення, постановлене у письмовому провадженні, повинно бути складено у повному обсязі не пізніше закінчення встановлених цим Кодексом строків розгляду відповідної справи, заяви або клопотання.
Згідно із ч. 5 ст. 250 Кодексу адміністративного судочинства України датою ухвалення судового рішення в порядку письмового провадження є дата складення повного судового рішення.
Керуючись ст. ст. 2-10, 11, 12, 47, 72-77, 94, 122, 132, 139, 193, 241-246, 250, 251, 257-262 Кодексу адміністративного судочинства України, суд, -

УХВАЛИВ:

У задоволенні позовної заяви ОСОБА_1 до Головного управління ДМС у Дніпропетровській області про визнання бездіяльності протиправною та зобов`язання вчинити певні дії – відмовити. 
Рішення суду набирає законної сили відповідно до вимог статті 255 Кодексу адміністративного судочинства України та може бути оскаржене в строки, передбачені статтею 295 Кодексу адміністративного судочинства України.

Суддя Н.Є. Сліпець