ЛЬВІВСЬКИЙ ОКРУЖНИЙ АДМІНІСТРАТИВНИЙ СУД

Р І Ш Е Н Н Я
І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

19 серпня 2026 року | справа № 380/20227/25

м. Львів

Львівський окружний адміністративний суд у складі головуючої судді Андрусів У.Б., розглянувши за правилами спрощеного позовного провадження без повідомлення учасників справи (у письмовому провадженні) адміністративну справу за позовом Львівського обласного відділення Фонду соціального захисту осіб з інвалідністю до Фізичної особи-підприємця ОСОБА_1 про стягнення адміністративно-господарських санкцій та пені,
в с т а н о в и в:
Львівське обласне відділення Фонду соціального захисту осіб з інвалідністю (далі - позивач, відділення Фонду) звернулося до суду з адміністративним позовом до Фізичної особи-підприємця ОСОБА_1 (далі - відповідач, ФОП ОСОБА_1 ), у якому просить стягнути з відповідача на користь позивача – 32479,31 грн адміністративно-господарських санкцій та пені за невиконання нормативу працевлаштування осіб з інвалідністю.
В обґрунтування позовних вимог позивач зазначає, що в автоматизованому режимі за допомогою програмного комплексу «Реєстр роботодавців щодо виконання нормативу працевлаштування осіб з інвалідністю» Централізованого банку даних з проблем інвалідності сформовано та підписано розрахунок адміністративно-господарських санкцій, що підлягають сплаті у зв`язку з невиконанням нормативу робочих місць для працевлаштування осіб з інвалідністю за 2024 рік, який надіслано відповідачу. Стверджує, що згідно з отриманою інформацією середньооблікова кількість штатних працівників відповідача становила 8 осіб, середньооблікова кількість штатних працівників, яким встановлено інвалідність, - 0 осіб, а норматив робочих місць для працевлаштування осіб з інвалідністю - 1 особа, у зв`язку з чим вважає, що норматив за звітний 2024 рік відповідачем не виконано. Наголошує, що за невиконання нормативу відповідачу нараховано адміністративно-господарські санкції в сумі 29866,56 грн та пеню в сумі 2612,75 грн. Вказує, що відповідальність за повноту, достовірність і своєчасність подання інформації до відповідних реєстрів покладається на роботодавця, а відповідач не подавав до служби зайнятості інформацію про наявність вакантних робочих місць для працевлаштування осіб з інвалідністю за формою №3-ПН у 2024 році. З наведених підстав просить позов задовольнити.
Ухвалою судді від 14.10.2025 позовну заяву прийнято до розгляду та відкрито провадження у справі за правилами спрощеного позовного провадження без повідомлення (виклику) сторін за наявними у справі матеріалами.
30.10.2025 відповідач подав до суду відзив на позовну заяву, у якому проти позову заперечив. Свою позицію мотивує тим, що ФОП ОСОБА_1 з 30.05.2023 має статус особи з інвалідністю 3 групи довічно, що підтверджується довідкою до акта огляду медико-соціальною експертною комісією серії 12 ААГ №378315 від 30.05.2023, однак ця обставина позивачем не була врахована. Посилаючись на п.7 Інструкції щодо заповнення форми звітності №10-ПОІ (річна) «Звіт про зайнятість і працевлаштування осіб з інвалідністю», затвердженої наказом Міністерства соціальної політики України від 27.08.2020 №591, та на примітку до форми Розрахунку сум адміністративно-господарських санкцій, зазначає, що фізична особа, яка використовує працю найманих працівників і якій встановлено інвалідність, збільшує показник рядка 02 на одиницю. Стверджує, що з системного аналізу цих приписів фізична особа з інвалідністю, яка використовує найману працю, включається в рахунок виконання нормативу працевлаштування осіб з інвалідністю та є еквівалентом однієї працевлаштованої особи з інвалідністю, а тому норматив у його випадку виконано. Просить відмовити в задоволенні позову в повному обсязі та вирішити питання про розподіл витрат на професійну правничу допомогу в сумі 16600,00 грн.
Частиною 5 ст.262 Кодексу адміністративного судочинства України (далі - КАС України) унормовано, що суд розглядає справу в порядку спрощеного позовного провадження без повідомлення сторін за наявними у справі матеріалами, за відсутності клопотання будь-якої зі сторін про інше. За клопотанням однієї із сторін або з власної ініціативи суду розгляд справи проводиться в судовому засіданні з повідомленням (викликом) сторін.
Оскільки відсутнє клопотання будь-якої зі сторін про розгляд справи у судовому засіданні з викликом сторін, розгляд справи здійснюється в порядку спрощеного позовного провадження без повідомлення сторін за наявними у справі матеріалами.
Дослідивши матеріали справи, всебічно і повно з`ясувавши фактичні обставини, на які сторони покликаються як на підставу своїх вимог та заперечень, оцінивши докази, що мають юридичне значення для розгляду справи і вирішення спору по суті, суд установив такі обставини та відповідні їм правовідносини.
Фізична особа-підприємець ОСОБА_1 є роботодавцем, який використовує найману працю, та перебуває на обліку у відповідному відділенні Фонду соціального захисту осіб з інвалідністю.
Львівським обласним відділенням Фонду соціального захисту осіб з інвалідністю у автоматизованому режимі за допомогою програмного комплексу «Реєстр роботодавців щодо виконання нормативу працевлаштування осіб з інвалідністю» Централізованого банку даних з проблем інвалідності сформовано розрахунок сум адміністративно-господарських санкцій, що підлягають сплаті у зв`язку з невиконанням нормативу робочих місць для працевлаштування осіб з інвалідністю за 2024 рік.
Згідно з розрахунком середньооблікова чисельність штатних працівників облікового складу за рік становила 8 осіб; середньооблікова чисельність штатних працівників, яким встановлено інвалідність, - 0 осіб; норматив робочих місць для працевлаштування осіб з інвалідністю - 1 особа; фонд оплати праці штатних працівників - 477865,00 грн; середня річна заробітна плата штатного працівника - 59733,13 грн. Сума адміністративно-господарських санкцій за невиконання нормативу визначена в розмірі половини середньої річної заробітної плати та становить 29866,56 грн.
У зв`язку з несплатою відповідачем суми адміністративно-господарських санкцій у встановлений строк позивач нарахував пеню в сумі 2612,75 грн. Загальна ціна позову складається із суми адміністративно-господарських санкцій та пені і становить 32479,31 грн.
Фізична особа-підприємець ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , з 30.05.2023 має статус особи з інвалідністю 3 групи довічно, причина інвалідності - загальне захворювання, що підтверджується довідкою до акта огляду медико-соціальною експертною комісією серії 12 ААГ №378315 від 30.05.2023 та пенсійним посвідченням № НОМЕР_1 (серія НОМЕР_2 ), виданим Пенсійним фондом України 12.07.2023, з видом пенсії - по інвалідності.
Вважаючи розрахунок адміністративно-господарських санкцій помилковим з огляду на невиконання нормативу без урахування статусу самого відповідача як особи з інвалідністю, відповідач заперечив проти позову, у зв`язку з чим виник спір, який передано на вирішення суду.
Спірні правовідносини виникли у зв`язку зі стягненням з відповідача адміністративно-господарських санкцій та пені за невиконання нормативу робочих місць для працевлаштування осіб з інвалідністю за 2024 рік.
Надаючи правову оцінку цим правовідносинам та встановленим обставинам справи, суд застосовує такі норми чинного законодавства та робить висновки по суті спору.
Частиною 2 ст.19 Конституції України унормовано, що органи державної влади та органи місцевого самоврядування, їх посадові особи зобов`язані діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України.
Основи соціальної захищеності осіб з інвалідністю в Україні і гарантії їх рівних з усіма іншими громадянами можливостей для участі в економічній, політичній і соціальній сферах життя суспільства визначає Закон України від 21.03.1991 №875-XII «Про основи соціальної захищеності осіб з інвалідністю в Україні» (далі - Закон №875-XII).
Частиною 1 ст.19 Закону №875-XII регламентовано, що для підприємств, установ, організацій, у тому числі підприємств, організацій громадських об`єднань осіб з інвалідністю, фізичних осіб, які використовують найману працю, установлюється норматив робочих місць для працевлаштування осіб з інвалідністю у розмірі 4 відсотки середньооблікової чисельності штатних працівників облікового складу за рік, а якщо працює від 8 до 25 осіб, - у кількості одного робочого місця.
Відповідно до ч.2 ст.19 Закону №875-XII підприємства, установи, організації, у тому числі підприємства, організації громадських об`єднань осіб з інвалідністю, фізичні особи, які використовують найману працю, самостійно розраховують кількість робочих місць для працевлаштування осіб з інвалідністю відповідно до нормативу, встановленого частиною першою цієї статті, та з урахуванням вимог статті 18 цього Закону, і здійснюють працевлаштування осіб з інвалідністю у рахунок нормативу робочих місць. При розрахунках кількість робочих місць округлюється до цілого значення.
Згідно з ч.4 ст.19 Закону №875-XII виконанням нормативу робочих місць у кількості, визначеній згідно з частиною першою цієї статті, вважається працевлаштування підприємством, установою, організацією, у тому числі підприємством, організацією громадських об`єднань осіб з інвалідністю, фізичною особою, яка використовує найману працю, осіб з інвалідністю, для яких це місце роботи є основним.
Приписами ч.1 ст.20 Закону №875-XII установлено, що підприємства, установи, організації, у тому числі підприємства, організації громадських об`єднань осіб з інвалідністю, фізичні особи, які використовують найману працю, де середньооблікова чисельність працюючих осіб з інвалідністю менша, ніж установлено нормативом, передбаченим статтею 19 цього Закону, щороку сплачують відповідним відділенням Фонду соціального захисту осіб з інвалідністю адміністративно-господарські санкції, сума яких визначається в розмірі середньої річної заробітної плати на відповідному підприємстві, в установі, організації, у фізичної особи, яка використовує найману працю, за кожне робоче місце, призначене для працевлаштування особи з інвалідністю і не зайняте особою з інвалідністю. Для підприємств, установ, організацій, фізичних осіб, де працює від 8 до 15 осіб, розмір адміністративно-господарських санкцій за робоче місце, призначене для працевлаштування особи з інвалідністю і не зайняте особою з інвалідністю, визначається в розмірі половини середньої річної заробітної плати.
Отже, обов`язковою умовою для нарахування та стягнення адміністративно-господарських санкцій на підставі ст.20 Закону №875-XII є встановлення факту невиконання роботодавцем нормативу робочих місць для працевлаштування осіб з інвалідністю, тобто наявності робочого місця, призначеного для працевлаштування особи з інвалідністю і не зайнятого такою особою.
Порядок та форму надання інформації, а також форму розрахунку сум адміністративно-господарських санкцій визначено постановою Правління Пенсійного фонду України від 10.03.2023 №14-1 та наказом Фонду соціального захисту осіб з інвалідністю від 10.03.2023 №17, якими затверджено Порядок надсилання розрахунку сум адміністративно-господарських санкцій, що підлягають сплаті у зв`язку з невиконанням нормативу робочих місць для працевлаштування осіб з інвалідністю за попередній рік, зареєстрований в Міністерстві юстиції України 15.03.2023 за №456/39512.
Вказаним Порядком у додатку затверджено форму Розрахунку сум адміністративно-господарських санкцій, що підлягають сплаті у зв`язку з невиконанням нормативу робочих місць для працевлаштування осіб з інвалідністю. У рядку 02 форми Розрахунку передбачено показник середньооблікової чисельності штатних працівників, яким відповідно до чинного законодавства встановлено інвалідність. Згідно з абзацом першим примітки до форми Розрахунку фізичній особі, яка використовує працю найманих працівників, якій відповідно до чинного законодавства встановлено інвалідність, показник рядка 02 збільшується на одиницю.
Аналогічний припис міститься у п.7 Інструкції щодо заповнення форми звітності №10-ПОІ (річна) «Звіт про зайнятість і працевлаштування осіб з інвалідністю», затвердженої наказом Міністерства соціальної політики України від 27.08.2020 №591, зареєстрованої в Міністерстві юстиції України 20.10.2020 за №1007/35290 (далі - Інструкція №591), відповідно до якого у рядку 02 відображається середньооблікова кількість штатних працівників за звітний рік, яким відповідно до чинного законодавства встановлено інвалідність; якщо фізичній особі, яка використовує працю найманих працівників, відповідно до чинного законодавства встановлено інвалідність, вона збільшує показник рядка 02 на одиницю.
Аналіз наведених правових норм дає підстави для висновку, що фізична особа-підприємець, яка використовує найману працю та якій відповідно до чинного законодавства встановлено інвалідність, для цілей визначення виконання нормативу робочих місць для працевлаштування осіб з інвалідністю прирівнюється до однієї працевлаштованої особи з інвалідністю та підлягає врахуванню шляхом збільшення на одиницю показника середньооблікової чисельності штатних працівників, яким встановлено інвалідність (рядок 02 форми Розрахунку). Наявність у самого роботодавця - фізичної особи-підприємця статусу особи з інвалідністю зараховується у рахунок виконання нормативу робочих місць, визначеного частиною першою статті 19 Закону №875-XII.
Як установлено судом та підтверджується матеріалами справи, ФОП ОСОБА_1 з 30.05.2023 має статус особи з інвалідністю 3 групи довічно, тобто протягом усього звітного 2024 року, за який позивачем сформовано розрахунок, відповідач був особою з інвалідністю. Ця обставина позивачем не спростована.
З урахуванням наведеного, при визначенні виконання відповідачем нормативу робочих місць для працевлаштування осіб з інвалідністю за 2024 рік показник середньооблікової чисельності штатних працівників, яким встановлено інвалідність (рядок 02 форми Розрахунку), підлягав збільшенню на одиницю з огляду на наявність у самого відповідача статусу особи з інвалідністю. За такого врахування кількість осіб з інвалідністю (1 особа) відповідає нормативу робочих місць, встановленому для відповідача (1 особа), а тому норматив робочих місць для працевлаштування осіб з інвалідністю за 2024 рік відповідачем виконано.
Натомість позивач при формуванні розрахунку сум адміністративно-господарських санкцій за 2024 рік не врахував наявності у відповідача статусу особи з інвалідністю та визначив середньооблікову чисельність штатних працівників, яким встановлено інвалідність, у кількості 0 осіб, унаслідок чого дійшов помилкового висновку про невиконання відповідачем нормативу на одну особу. За таких обставин розрахунок адміністративно-господарських санкцій за 2024 рік, покладений в основу позовних вимог, не відповідає фактичним обставинам та наведеним вище вимогам законодавства.
З огляду на встановлені обставини справи та наведені норми законодавства, суд доходить висновку про відсутність факту невиконання відповідачем нормативу робочих місць для працевлаштування осіб з інвалідністю за 2024 рік, а відтак і про відсутність правових підстав для нарахування та стягнення з відповідача адміністративно-господарських санкцій у сумі 29866,56 грн, передбачених ст.20 Закону №875-XII.
Оскільки пеня в сумі 2612,75 грн нарахована позивачем на суму адміністративно-господарських санкцій, у стягненні якої відмовлено, підстави для стягнення пені також відсутні, адже вимога про стягнення пені є похідною від вимоги про стягнення адміністративно-господарських санкцій.
Суд відхиляє посилання позивача на те, що відповідач не подавав до служби зайнятості інформацію про наявність вакантних робочих місць для працевлаштування осіб з інвалідністю за формою №3-ПН у 2024 році, оскільки неподання зазначеної форми звітності саме по собі не свідчить про невиконання нормативу робочих місць для працевлаштування осіб з інвалідністю за умови, коли такий норматив фактично виконано. Ураховуючи наявність у відповідача статусу особи з інвалідністю, який зараховується у рахунок виконання нормативу, факт неподання форми №3-ПН не змінює висновку суду про виконання відповідачем нормативу за звітний рік.
Беручи до уваги сформовану судову практику Верховного Суду, суд зазначає таке. Висновки Верховного Суду, викладені у постанові від 24 квітня 2025 року у справі №280/3642/23, на які посилається позивач, стосуються обов`язку роботодавця забезпечити повноту, достовірність і своєчасність подання інформації до відповідних реєстрів та ризиків несвоєчасного виправлення помилок у звітності. Водночас у цій справі спір виник не у зв`язку з недостовірністю поданої відповідачем звітності щодо найманих працівників, а у зв`язку з неврахуванням позивачем при формуванні розрахунку статусу самого відповідача як особи з інвалідністю, який відповідно до примітки до форми Розрахунку та п.7 Інструкції №591 підлягає обов`язковому врахуванню незалежно від подання відповідачем звітності. Наявність у відповідача статусу особи з інвалідністю підтверджується належними доказами та позивачем не спростована, а тому наведені позивачем висновки Верховного Суду не є релевантними для обставин справи, що розглядається.
Аналогічний підхід до правозастосування при вирішенні близьких за змістом правовідносин застосовано судовою практикою, згідно з якою фізична особа з інвалідністю, яка використовує найману працю, включається до нормативу працевлаштування осіб з інвалідністю та є еквівалентом однієї працевлаштованої особи з інвалідністю, а тому наведене свідчить про відсутність підстав для висновку про невиконання нею нормативу робочих місць.
Будь-яких інших обставин, які б вимагали детальної відповіді або спростування, сторонами у заявах по суті справи не зазначено та з матеріалів справи судом не встановлено.
Відповідно до ч.1, 2 ст.77 КАС України кожна сторона повинна довести ті обставини, на яких ґрунтуються її вимоги та заперечення, крім випадків, встановлених статтею 78 цього Кодексу. В адміністративних справах про протиправність рішень, дій чи бездіяльності суб`єкта владних повноважень обов`язок щодо доказування правомірності свого рішення, дії чи бездіяльності покладається на відповідача. У таких справах суб`єкт владних повноважень не може посилатися на докази, які не були покладені в основу оскаржуваного рішення, за винятком випадків, коли він доведе, що ним було вжито всіх можливих заходів для їх отримання до прийняття оскаржуваного рішення, але вони не були отримані з незалежних від нього причин.
За правилами ст.90 КАС України суд оцінює докази, які є у справі, за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на їх безпосередньому, всебічному, повному та об`єктивному дослідженні. Жодні докази не мають для суду наперед встановленої сили. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності.
Згідно з ч.1 ст.245 КАС України при вирішенні справи по суті суд може задовольнити позов повністю або частково чи відмовити в його задоволенні повністю або частково.
Таким чином, шляхом співставлення зібраних у справі доказів, з урахуванням встановленого КАС України обов`язку доведення правомірності рішення суб`єкта владних повноважень, суд виснує, що позивачем не доведено факту невиконання відповідачем нормативу робочих місць для працевлаштування осіб з інвалідністю за 2024 рік, а відтак і правомірності нарахування адміністративно-господарських санкцій та пені. За таких обставин позовні вимоги про стягнення з відповідача 32479,31 грн адміністративно-господарських санкцій та пені є необґрунтованими та задоволенню не підлягають.
Вирішуючи питання про розподіл судових витрат, суд керується таким.
Відповідно до ч.1 ст.139 КАС України при задоволенні позову сторони, яка не є суб`єктом владних повноважень, всі судові витрати, які підлягають відшкодуванню або оплаті відповідно до положень цього Кодексу, стягуються за рахунок бюджетних асигнувань суб`єкта владних повноважень, що виступав відповідачем у справі. За правилами ч.2 ст.139 КАС України при задоволенні позову суб`єкта владних повноважень з відповідача стягуються виключно судові витрати суб`єкта владних повноважень, пов`язані із залученням свідків та проведенням експертиз.
Оскільки в задоволенні позову відмовлено повністю, а позивач є суб`єктом владних повноважень, судові витрати зі сплати судового збору поверненню або відшкодуванню на його користь не підлягають.
Стосовно розподілу витрат відповідача на професійну правничу допомогу суд зазначає таке. Відповідно до ч.1 ст.132 КАС України судові витрати складаються із судового збору та витрат, пов`язаних з розглядом справи, до яких належать, зокрема, витрати на професійну правничу допомогу. За змістом ч.7 ст.139 КАС України розмір витрат, які сторона сплатила або має сплатити у зв`язку з розглядом справи, встановлюється судом на підставі поданих сторонами доказів. Такі докази подаються до закінчення судових дебатів у справі або протягом п`яти днів після ухвалення рішення суду за умови, що до закінчення судових дебатів у справі сторона зробила про це відповідну заяву. За відсутності відповідної заяви або неподання відповідних доказів протягом встановленого строку така заява залишається без розгляду. Ураховуючи, що на день ухвалення рішення суду відповідачем подано договір про надання правничої допомоги №27/10/2025 від 27.10.2025 та акт приймання-передачі наданих послуг від 29.10.2025 на суму 16600,00 грн, питання про розподіл витрат на професійну правничу допомогу вирішується судом за наявними у справі доказами.
Відповідно до ч.5 ст.134 КАС України розмір витрат на оплату послуг адвоката має бути співмірним із складністю справи та виконаними адвокатом роботами (наданими послугами); часом, витраченим адвокатом на виконання відповідних робіт (надання послуг); обсягом наданих адвокатом послуг та виконаних робіт; ціною позову та (або) значенням справи для сторони, в тому числі впливом вирішення справи на репутацію сторони або публічним інтересом до справи. 
З урахуванням складності справи, обсягу наданих адвокатом послуг, які полягали у підготовці заперечень (відзиву) на позовну заяву, характеру спірних правовідносин та ціни позову, суд доходить висновку, що з позивача на користь відповідача за рахунок бюджетних асигнувань підлягають стягненню витрати на професійну правничу допомогу у розмірі 2000,00 грн, який є співмірним із виконаною адвокатом роботою (наданими послугами).
Керуючись ст.2, 72-77, 90, 132, 134, 139, 241-246, 255, 262, 295 КАС України, суд
у х в а л и в:
1. У задоволенні адміністративного позову Львівського обласного відділення Фонду соціального захисту осіб з інвалідністю до Фізичної особи-підприємця ОСОБА_1 про стягнення адміністративно-господарських санкцій та пені відмовити повністю.
2. Стягнути за рахунок бюджетних асигнувань Львівського обласного відділення Фонду соціального захисту осіб з інвалідністю на користь Фізичної особи-підприємця ОСОБА_1 витрати на професійну правничу допомогу у розмірі 2000 (дві тисячі) гривень 00 копійок.
3. Судові витрати зі сплати судового збору розподілу не підлягають.

Рішення суду набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги всіма учасниками справи, якщо апеляційну скаргу не було подано. У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після повернення апеляційної скарги, відмови у відкритті чи закриття апеляційного провадження або прийняття постанови судом апеляційної інстанції за наслідками апеляційного перегляду.
Апеляційна скарга на рішення суду подається протягом тридцяти днів з дня складення повного судового рішення безпосередньо до Восьмого апеляційного адміністративного суду.

Учасники справи:
Позивач - Львівське обласне відділення Фонду соціального захисту осіб з інвалідністю (місцезнаходження: пл. Маланюка, буд.6, м. Львів, 79000; ЄДРПОУ 13817458).
Відповідач - Фізична особа-підприємець ОСОБА_1 (місце проживання: АДРЕСА_1 ; РНОКПП НОМЕР_1 ).

Суддя | Андрусів Уляна Богданівна