Справа № 522/8651/25-Е
Провадження № 2/522/3596/26
РІШЕННЯ
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ
08 липня 2026 року Приморський районний суд м. Одеси у складі:
головуючого - судді Шенцевої О.П.,
при секретарі Сафтюк-Панько Б.Д., 
розглянувши у відкритому судовому засіданні цивільну справу за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про визнання права власності на нерухоме майно в порядку його поділу, -
ВСТАНОВИВ:
До Приморського районного суду м. Одеси 18.04.2025 року надійшла цивільна справа за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про визнання права власності на нерухоме майно в порядку його поділу.
В обґрунтування позову позивач зазначає, що 1 серпня 2009 року сторони уклали шлюб. Під час шлюбу позивачем було придбано житлові будинки, земельні ділянки, квартири, в тому числі в АДРЕСА_1 . Рішенням Жовтневого районного суду м. Дніпропетровська від 18.10.2022 року у справі №201/5027/22 було задоволено позов, яким визнано за позивачем ( ОСОБА_1 ) право особистої приватної власності на нерухоме майно, за виключенням квартири 54, в м. Одесі , так як спору на той момент не було. Однак, наразі вказана квартира є предметом позовних вимог. При цьому, позивач займається підприємницькою діяльністю, є одноосібним власником туристичної агенції та має стабільний дохід, за який і було придбано спірну квартиру. Водночас, надана відповідачем згода на придбання майна, є лише формальністю, бо майно придбавалось виключно за її особисті кошти в особисту приватну власність. В звязку з чим, звернулась до суду з даним позовом та просила визнати за нею право особистої приватної власності на нерухоме майно - квартиру АДРЕСА_3 . 
Ухвалою Приморського районного суду м. Одеси від 22.04.2025 року відкрито провадження у цивільній справі № 522/8651/25-Е (провадження №2/522/5315/25) за правилами загального позовного провадження. Призначено підготовче судове засідання у справі. Також витребувано у приватного нотаріуса Одеського міського нотаріального округу Адамець Оксани Іванівни (адреса робочого місця: АДРЕСА_4 , тел.: НОМЕР_1 ; ІНФОРМАЦІЯ_1 ) для цілей дослідження у судовому засіданні та долучення до матеріалів справи належним чином засвідчену копію заяви чоловіка покупця за договором ОСОБА_2 , що була надана ним при нотаріальному посвідченні 01.07.2021 року договору купівлі-продажу квартири АДРЕСА_5 , реєстровий номер 1271, який було укладено між продавцем ОСОБА_3 та покупцем ОСОБА_1 .
18 червня 2025 року до суду від ОСОБА_2 надійшов відзив на позов, в якому вважав позовні вимоги необгрунтованими, оскільки він не надав своєї згоди на те, що зазначене майно придбавалось нею в період перебуванняу шлюбі саме в особисту власність. При цьому, відповідно до ст. 60, ст. 63 СК України квартира є спільною сумісною власністю подружжя і йому належить 1/2 зазначеної квартири. Тому, в позовних вимогах просив відмовити в повному обсязі. Просив розглянути справу за його відсутності з врахуванням відзиву.
28 січня 2026 року на адресу суду від приватного нотаріуса Одеського міського нотаріального округу Адамець Оксани Іванівни надійшов лист щодо надання інформації.
01 липня 2026 року ухвалою суду закрито підготовче судове засідання та призначено справу до розгляду.
В судовому засіданні представник позивача підтримала подану заяву, наполягаючи на її задоволенні.
Відповідач в судове засідання не з`явився, про дату та час судового засідання повідомлявся належним чином.
Суд оцінивши належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок в їх сукупності за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженню наявних у справі доказів, дійшов наступних висновків.
Згідно з ст. 4 ЦПК України кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи законних інтересів.
Відповідно до вимог ст. 5 ЦПК України здійснюючи правосуддя, суд захищає права, свободи та інтереси фізичних осіб, права та інтереси юридичних осіб, державні та суспільні інтереси у спосіб, визначений законом або договором.
У випадку, якщо закон або договір не визначають ефективного способу захисту порушеного, невизнаного або оспореного права, свободи чи інтересу особи, яка звернулася до суду, суд відповідно до викладеної в позові вимоги такої особи може визначити у своєму рішенні такий спосіб захисту, який не суперечить закону.
Вимогами ст. 10 ЦПК України передбачено, що суд при розгляді справи керується принципом верховенства права. Суд розглядає справи відповідно до Конституції України, законів України, міжнародних договорів, згода на обов`язковість яких надана Верховною Радою України. Суд застосовує інші правові акти, прийняті відповідним органом на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що встановлені Конституцією та законами України. Суд застосовує при розгляді справ Конвенцію про захист прав людини і основоположних свобод 1950 року і протоколи до неї, згоду на обов`язковість яких надано Верховною Радою України, та практику Європейського суду з прав людини як джерело права.
Відповідно до вимог ст.12 ЦПК України цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін. Учасники справи мають рівні права щодо здійснення всіх процесуальних прав та обов`язків, передбачених законом. Кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом.
У відповідності до ч. 1 ст.13 ЦПК України суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданими відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках.
Судом встановлено, що між позивачем ОСОБА_1 та відповідачем ОСОБА_2 відповідно до свідоцтва серія НОМЕР_2 було укладено шлюб 01 серпня 2009 року, реєстровий запис № 46423. 
В процесі спільного проживання кожен з них мав як спільний дохід так і власні (особисті) кошти, в тому числі набуті до шлюбу.
В процесі спільного проживання було придбано за власні кошти та оформлено на її ім`я за згодою чоловіка наступне нерухоме майно: житловий будинок площею 49.4 кв. м., розташований за адресою: АДРЕСА_6 ; земельна ділянка, площею 0.2055 га, розташована за адресою: АДРЕСА_6 ; житловий будинок площею 60.7 кв. м., розташований за адресою АДРЕСА_6 ; земельна ділянка, площею 0.248 га, розташована за адресою: АДРЕСА_6 ; квартира площею 60.7 кв. м., розташована за адресою: АДРЕСА_7 ; квартира площею 55.1 кв. м., розташована за адресою: АДРЕСА_8 ; квартира площею 55.3 кв. м., розташована за адресою: АДРЕСА_9 ; земельна ділянка площею 0.17 га, розташована за адресою: АДРЕСА_10 ; квартира площею 47.5 кв. м., розташована за адресою: АДРЕСА_1 .
Рішенням Жовтневого районного суду м. Дніпропетровська від 18.10.2022 року по справі №201/5027/22 задоволено позов ОСОБА_1 до ОСОБА_2 , третя особа Державна Інспекція архітектури та містобудівництва України в особі Управління Державної інспекції архітектури та містобудування в Дніпропетровській області про поділ майна подружжя, визнання права власності на частину майна, стягнення судових витрат, яким визнано за позивачкою ( ОСОБА_1 ) право особистої приватної власності на зазначене нерухоме майно, за вилюченням квартири площею 47.5 кв. м., розташована за адресою: АДРЕСА_1 .
В зв`язку з чим, позивач звернулась до суду з даним позовом, в якому просила про визнання права власності на квартиру, що розташована за адресою: АДРЕСА_1 , реєстраційний номер 14378826551101.
Згідно з ч. 1 ст. 60 СК України майно, набуте подружжям за час шлюбу, належить дружині та чоловікові на праві спільної сумісної власності незалежно від того, що один з них не мав з поважної причини (навчання, ведення домашнього господарства, догляд за дітьми, хвороба тощо) самостійного заробітку (доходу).
За ч. ч. 1, 3 ст. 61 СК України об`єктом права спільної сумісної власності подружжя може бути будь-яке майно, за винятком виключеного з цивільного обороту. Якщо одним із подружжя укладено договір в інтересах сім`ї, то гроші, інше майно, в тому числі гонорар, виграш, які були одержані за цим договором, є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя.
Згідно з ст. 63 СК Українидружина та чоловік мають рівні права на володіння, користування і розпоряджання майном, що належить їм на праві спільної сумісної власності, якщо інше не встановлено домовленістю між ними.
Зазначені норми закону свідчать про презумпцію спільності права власності подружжя на майно, яке набуте ними в період шлюбу. Ця презумпція може бути спростована й один із подружжя може оспорювати поширення правового режиму спільного сумісного майна на певний об`єкт, в тому числі в судовому порядку. Тягар доказування обставин, необхідних для спростування презумпції, покладається на того з подружжя, який її спростовує.
Така правова позиція викладена упостанові Верховного Суду України від 24 травня 2017 року у справі N 6-843цс17тапостановах Верховного Суду у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду від 06 лютого 2018 року у справі N 235/9895/15-ц, від 05 квітня 2018 року у справі N 404/1515/16-ц.
Відповідно до ч. 1 ст. 69 СК Українидружина і чоловік мають право на поділ майна, що належить їм на праві спільної сумісної власності, незалежно від розірвання шлюбу.
Частиною першою статті 70 СК Українивстановлено, що у разі поділу майна, що є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя, частки майна дружини та чоловіка є рівними, якщо інше не визначено домовленістю між ними або шлюбним договором.
Поділ спільного майна подружжя здійснюється за правилами, встановленимистаттями 69-72 СК України та статтею 372 Цивільного кодексу України.
До складу майна, що підлягає поділу включається загальне майно подружжя, наявне у нього на час розгляду справи, та те, що знаходиться у третіх осіб.
Відповідно до пункту 23 постанови Пленуму Верховного Суду України від 21 грудня 2007 року N 11 "Про практику застосування судами законодавства при розгляді справ про право на шлюб, розірвання шлюбу, визнання його недійсним та поділ спільного майна подружжя", спільною сумісною власністю подружжя, що підлягає поділу відповідно до частин другої та третьоїстатті 325 ЦК України, можуть бути будь-які види майна, незалежно від того, на ім`я кого з подружжя вони були придбані чи внесені грошовими коштами, якщо інше не встановлено шлюбним договором чи законом.
Вказаною постановою роз`яснено, що сутність поділу полягає в тому, що кожному з подружжя присуджуються в особисту власність конкретні речі, а також здійснюється розподіл майнових прав та обов`язків. При здійсненні поділу в судовому порядку суд має виходити з презумпції рівності часток. Поділ спільного сумісного майна подружжя здійснюється з визначенням кола об`єктів спільної сумісної власності подружжя і встановлення їхньої вартості. Вартість майна, що підлягає поділу, визначається за погодженням між подружжям, а при недосягненні згоди - виходячи з дійсної його вартості на час розгляду справи. Поділу підлягає усе майно, що є у спільній сумісній власності подружжя.
Як роз`яснено в п. 23 Постанови Пленуму Верховного Суду України "Про практику застосування судами законодавства при розгляді справ про право на шлюб, розірвання шлюбу, визнання його недійсним таподіл спільного майна подружжя" від 21.12.2007 N 11, вирішуючи спори між подружжям про майно, необхідно встановлювати обсяг спільно нажитого майна, наявного на час припинення спільного ведення господарства, з`ясовувати джерело і час його придбання.
У рішенні Конституційного суду України N 18-рп/2004 від 01 грудня 2004 рокувизначено поняття "охоронюваний законом інтерес", що вживається у частині першійстатті 4 ЦПК Українита інших законах України у логічно-смисловому зв`язку з поняттям "права", яке треба розуміти як прагнення до користування конкретним матеріальним та/або нематеріальним благом, зумовлений загальним змістом об`єктивного і прямо не опосередкований у суб`єктивному праві простий легітимний дозвіл, що є самостійним об`єктом судового захисту та інших засобів правової охорони з метою задоволення індивідуальних і колективних потреб, які не суперечатьКонституціїі законам України, суспільним інтересам, справедливості, добросовісності, розумності та іншим загально правовим засадам.
Особа, права якої порушено, може скористатися не будь-яким, а конкретним способом захисту свого права. Під способами захисту суб`єктивних цивільних прав розуміють закріплені законом матеріально-правові заходи примусового характеру, за допомогою яких проводиться поновлення (визнання) порушених (оспорюваних) прав та вплив на порушника.
Загальний перелік таких способів захисту цивільних прав та інтересів визначений у статті 16 ЦК України.
Способи захисту цивільного права чи інтересу підлягають застосуванню з дотриманням положень статей 55,124 Конституції України,статті 13 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод,статтею 16 ЦК України, відповідно до яких кожна особа має право на ефективний засіб правового захисту, не заборонений законом.
Порушення цивільного права чи цивільного інтересу підлягають судовому захисту у спосіб, передбачений законом, зокремастаттею 16 ЦК України, або у спосіб, не передбачений законом, але який є ефективним засобом захисту, тобто таким, що відповідає змісту порушеного права, характеру його порушення та наслідкам, спричиненим цим порушенням.
Таким чином, порушення, невизнання або оспорювання суб`єктивного права є підставою для звернення особи за захистом цього права із застосуванням відповідного способу захисту.
Застосування конкретного способу захисту цивільного права залежить як від змісту суб`єктивного права, за захистом якого звернулась особа, так і від характеру його порушення.
Проте під час підготовчого та судового розгляду справи суд не зміг встановити за захистом якого саме порушеного права звернувся позивач до суду.
Суд критично ставиться до твердження представника позивача щодо того, що поділ майна необхідний через те, що відповідач відмовляється визнавати право приватної власності позивача на зазначену квартиру, що й стало підставою для звернення до суду.
Так, відповідач у своєму відзиві хоч і зазначив, що він не згоден з поданим позовом та вважає, що спірна квартира підлягає поділу, але відповідачем, в обгрунтування своєї позиції не було надано жодного доказу на підтвердження його участі в купівлі вказаного об`єкту нерухомості. Відповідач не надав до суду докази наявності у нього доходів, які могли б бути використані на придбання майна, не вказував про те, що він проживав у квартирі та/або передавав її в оренду, тощо. Тобто відповідач проявив повну незацікавленість у подальшій долі вказаного об`єкту нерухомого майна, обмежившись лише загальними вказівками у відзиві.
Водночас, посилання відповідача щодо ненадання згоди на купівлю-продаж означеної квартири, повністю спростовується наявною в матеріалах заявою від 01.07.2021 року, за якою він ОСОБА_2 повідомляв та стверджував той факт, що грошові кошти, які витрачаються на придбання квартири АДРЕСА_5 є особистою приватною власністю його дружини - ОСОБА_1 . Придбана квартира також буде її особистою приватною власністю.
Під час судового розгляду суд не зміг встановити повний обсяг спільного сумісного майна подружжя, оскільки представник в позові вказав, що спір існує тільки щодо майна, що є предметом поділу.
Так само суду не було надано ані доказів того, що ведення спільного господарства між сторонами припинено, ані доказів того, коли саме мала місце така подія. При цьому, наразі сторони продовжують перебувати у шлюбі, а жодні докази, що спростовували б це, матеріали справи не містять, а судом не встановлено.
Поряд з цим, можливість укладання між сторонами нотаріально посвідченого договору про поділ майна сторонами була проігнорована.
Таким чином, суд під час розгляду справи не встановив наявність у позивача порушеного цивільного права або інтересу для захисту якого необхідно виключити частину спільного майна з їх спільної власності та визнати за позивачем право приватної власності на таке майно.
Суд вбачає, що задоволенням позову жодне порушене, невизнане або оспорюване право, свобода чи інтерес позивача щодо його спільного сумісного майна з відповідачем не буде захищено, що суперечить завданню цивільного судочинства відповідно до положень ч. 1 ст. 2 ЦПК України, а тому позов ОСОБА_1 не підлягає задоволенню.
Відповідно до ч. 6 ст. 81 ЦПК України, доказування не може ґрунтуватися на припущеннях.
У відповідності до ч. 1 ст. 76 ЦПК України, доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи.
Статтею 77 ЦПК України належними є докази, які містять інформацію щодо предмета доказування. Предметом доказування є обставини, що підтверджують заявлені вимоги чи заперечення або мають інше значення для розгляду справи і підлягають встановленню при ухваленні судового рішення. Сторони мають право обґрунтовувати належність конкретного доказу для підтвердження їхніх вимог або заперечень.
Згідно з ст. 80 ЦПК України достатніми є докази, які у своїй сукупності дають змогу дійти висновку про наявність або відсутність обставин справи, які входять до предмета доказування. Питання про достатність доказів для встановлення обставин, що мають значення для справи, суд вирішує відповідно до свого внутрішнього переконання.
Обґрунтовуючи судове рішення, суд приймає до уваги вимоги ст.17 Закону України «Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини» відповідно до якої суди застосовують при розгляді справи Конвенцію та практику Суду як джерело права та висновки Європейського суду з прав людини, зазначені в рішенні у справі «Руїс Торіха проти Іспанії» (Ruiz Torija v. Spain) від 9 грудня 1994 року, серія А, №303А, п.2958, згідно з яким Суд повторює, що згідно з його усталеною практикою, яка відображає принцип, пов`язаний з належним здійсненням правосуддя, у рішеннях судів та інших органів з вирішення спорів мають бути належним чином зазначені підстави, на яких вони ґрунтуються. Хоча пункт 1 статті 6 Конвенції зобов`язує суди обґрунтовувати свої рішення, його не можна тлумачити як такий, що вимагає детальної відповіді на кожен аргумент. Міра, до якої суд має виконати обов`язок щодо обґрунтування рішення, може бути різною залежно від характеру рішення.
За таких обставин, розглянувши цивільну справу в межах заявлених позовних вимог, дослідивши всебічно, повно та об`єктивно наявні у справі докази, оцінивши їх належність, допустимість, достовірність, достатність і взаємний зв`язок у сукупності, з`ясувавши усі обставини справи, на які сторони посилалися як на підставу своїх вимог і заперечень, з урахуванням того, що завданням цивільного судочинства є справедливий, неупереджений та своєчасний розгляд і вирішення цивільних справ з метою захисту порушених або оспорюваних прав, свобод чи інтересів фізичної особи, суд дійшов висновку про відсутність підстав для задоволення позову.
На підставі викладеного, керуючись ст.ст. 2,4,12,13,27,64,76,81,95,133,141,247,258-259,263-265,268,354 ЦПК України, суд, -
УХВАЛИВ:
Позов ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про визнання права власності на нерухоме майно в порядку його поділу - залишити без задоволення.
Рішення суду може бути оскаржене протягом тридцяти днів з дня його проголошення шляхом подання апеляційної скарги до Одеського апеляційного суду, а в разі, якщо в судовому засіданні було оголошено лише вступну та резолютивну частини судового рішення або у разі розгляду справи (вирішення питання) без повідомлення (виклику) учасників справи, зазначений строк обчислюється з дня складення повного судового рішення.
Повний текст рішення складено та підписано 15 липня 2026 року.

Суддя: