Справа № 646/10377/25 
Провадження 2/636/1399/26
ЗАОЧНЕ РІШЕННЯ
Іменем України

22.05.2026 м. Чугуїв
Чугуївський міський суд Харківської області в складі:
головуючого - судді Грошової Н.М. 
за участю секретаря судового засідання – Марченко К.В.,
розглянувши в відкритому судовому засіданні в порядку спрощеного позовного провадження цивільну справу за позовом  ОСОБА_1 до Товариства з обмеженою відповідальністю «Завод молочних виробів» про припинення трудових відносин та трудового договору,

в с т а н о в и в :

08.10.2025 до Основ`янського районного суду міста Харкова надійшов позов ОСОБА_1  до Товариства з обмеженою відповідальністю «Завод молочних виробів», в якому позивач просить визнати припиненими з 24.02.2022 трудовий договір та трудові відносини між нею та ТОВ «Завод молочних виробів» (код ЄДРПОУ 44125838) відповідно до положень ст. 38 КЗпП України.
Ухвалою судді Основ`янського районного суду міста Харкова від 14.10.2025 цивільну справу постановлено передати на розгляд за підсудністю до Чугуївського міського суду Харківської області.
В обґрунтування позову позивач зазначає, що 01.01.2021 між нею та відповідачем було укладено трудовий договір, згідно з яким ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , прийнято на посаду лаборанта хімічного аналізу (в порядку переведення з ТОВ «Балаклійський молочний завод»). Під час працевлаштування нею надано відповідачу трудову книжку для належного оформлення трудових відносин та внесення відповідних записів про працевлаштування. 
24.02.2022 через початок збройної агресії з боку Російської Федерації проти України, ТОВ «Завод молочних виробів» припинив свою роботу, через що виконання її посадових обов`язків стало неможливим. Станом на день подання позовної заяви ТОВ «Завод молочних виробів» не працює.
Про свій намір звільнитись вчиняла дії щодо повідомлення відповідача засобами телефонного зв`язку, однак ні директор, ні бухгалтер, ні відділ кадрів на її дзвінки не відповідають. Крім того, для забезпечення врегулювання спору в досудовому порядку, 02.05.2025 на поштову адресу відповідача направила письмову заяву про звільнення, однак відправлення повернуто 28.05.2025 у зв`язку із закінченням терміну зберігання.
Враховуючи вищевикладене, з незалежних від неї обставин, не може припинити трудові відносини з відповідачем, у зв`язку з чим вимушена звернутись із позовом до суду з метою захисту законних прав та інтересів.
Також вказала, що оскільки не має документального підтвердження припинення трудових відносин з відповідачем, порушується її право на належне пенсійне забезпечення.
17.06.2025 звернулась до органів ПФУ із заявою про перерахунок пенсії, як непрацюючої особи. рішенням ГУ ПФУ в Донецькій області № 24522/03-16 від 24.06.2025 року їй було відмовлено у перерахунку пенсії через відсутністю будь-яких документів, що підтверджують її звільнення.
Ухвалою Чугуївського міського суду Харківської області від 12 грудня 2025 року прийнято позовну заяву, відкрито провадження у справі та призначено розгляд справи в порядку спрощеного позовного провадження в судовому засіданні з викликом сторін.
Позивач в судове засідання не з`явилася, надала письмову заяву, в якій просила провести розгляд справи без її участі, проти винесення заочного рішення не заперечує.
Повідомлений про дату, час та місце розгляду справи представник відповідача шляхом направлення судових повісток про виклик до суду за місцем реєстрації юридичної особи в судове засідання повторно не з`явився, причини неявки суду не повідомив. Клопотання про відкладення справи та відзив на позов до суду не надходили.
За таких обставин, суд вважає за можливе розглянути справу за відсутності сторін, на підставі наявних у справі письмових доказів та за згодою представника позивача ухвалює рішення при заочному розгляді справи, що відповідає положенням ч. 4 ст. 223, ст.ст. 280-281 ЦПК України.
Зважаючи на те, що всі учасники справи в засідання не з`явилися, відповідно до частини 2 статті 247 ЦПК України фіксування судового процесу за допомогою звукозаписувального технічного засобу не здійснювалося.
Суд, дослідивши матеріали справи, всебічно і повно з`ясувавши всі фактичні обставини, прийшов до висновку, що позов підлягає задоволенню з наступних підстав.
Згідно ч. 1 ст. 15 ЦК кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорення.
Таким чином, у розумінні закону, суб`єктивне право на захист це юридично закріплена можливість особи використати заходи правоохоронного характеру для поновлення порушеного права і припинення дій, які порушують це право.
Відповідно до ч.1 ст.13 ЦПК України суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках.
Статтею 233 КЗпП України передбачено, що працівник може звернутися з заявою про вирішення трудового спору безпосередньо до районного, районного у місті, міського чи міськрайонного суду в тримісячний строк з дня, коли він дізнався або повинен був дізнатися про порушення свого права, а у справах про звільнення - в місячний строк з дня вручення копії наказу про звільнення або з дня видачі трудової книжки.
Відповідно до статті 43 Конституції України кожен має право на працю, що включає можливість заробляти собі на життя працею, яку він вільно обирає або на яку вільно погоджується.
Працівник має право реалізувати свої здібності до продуктивної і творчої праці шляхом укладення трудового договору на одному або одночасно на декількох підприємствах, в установах, організаціях, якщо інше не передбачене законодавством, колективним договором або угодою сторін.
Згідно ч.1 ст.21 КЗпП України трудовим договором є угода між працівником і власником підприємства, установи, організації або уповноваженим ним органом чи фізичною особою, за якою працівник зобов`язується виконувати роботу, визначену цією угодою, а власник підприємства, установи, організації або уповноважений ним орган чи фізична особа зобов`язується виплачувати працівникові заробітну плату і забезпечувати умови праці, необхідні для виконання роботи, передбачені законодавством про працю, колективним договором і угодою сторін.
Трудове законодавство України передбачає єдині загальні підстави припинення трудового договору (ст. 36 КЗпП). Для деяких категорій працівників у законодавстві встановлений і ряд додаткових підстав (статті 37, 41 КЗпП та інші законодавчі акти).
При звільненні працівника в трудову книжку повинні вноситися записи про причини (підстави) звільнення відповідно до формулювання їх у законодавстві і з посиланням на відповідну статтю, пункт закону. Всі підстави припинення трудового договору можна класифікувати в залежності від двох критеріїв: 1) виду юридичного факту, який є причиною припинення; 2) волевиявлення яких саме суб`єктів спричинило припинення трудового договору.
За першим критерієм розрізняється припинення трудового договору в зв`язку з певними подіями (закінчення строку договору, смерть працівника), а за другим - у зв`язку з певними юридичними діями: взаємне волевиявлення сторін; ініціатива працівника; ініціатива власника або уповноваженого ним органу; ініціатива третіх осіб, які не є стороною трудового договору; порушення правил прийому на роботу.
Таким чином, припинення трудових відносин має виражатись у певній юридичній формі.
Отже, факт існування між заявником та роботодавцем трудових правовідносин обумовлює існування спору про право продовження трудового договору чи його розірвання.
Відповідно до ч. 1 ст. 38 КЗпП України, працівник має право розірвати трудовий договір, укладений на невизначений строк, попередивши про це власника або уповноважений ним орган письмово за два тижні. У разі, коли заява працівника про звільнення з роботи за власним бажанням зумовлена неможливістю продовжувати роботу (переїзд на нове місце проживання; переведення чоловіка або дружини на роботу в іншу місцевість; вступ до навчального закладу; неможливість проживання у даній місцевості, підтверджена медичним висновком; вагітність; догляд за дитиною до досягнення нею чотирнадцятирічного віку або дитиною з інвалідністю; догляд за хворим членом сім`ї відповідно до медичного висновку або особою з інвалідністю I групи; вихід на пенсію; прийняття на роботу за конкурсом, а також з інших поважних причин), власник або уповноважений ним орган повинен розірвати трудовий договір у строк, про який просить працівник.
Частиною 2 статті 38 КЗпП України передбачено, якщо працівник після закінчення строку попередження про звільнення не залишив роботи і не вимагає розірвання трудового договору, власник або уповноважений ним орган не вправі звільнити його за поданою раніше заявою, крім випадків, коли на його місце запрошено іншого працівника, якому відповідно до законодавства не може бути відмовлено в укладенні трудового договору.
Таким чином, розглядаючи заявлені позовні вимоги, зокрема щодо розірвання трудового договору з підстав частини 1 статті 38 КЗпП України суд повинен з?ясувати чи дійсно існували між сторонами договірні правовідносини у сфері праці та чи було волевиявлення працівника на розірвання трудового договору.
Судом встановлено, що 01.01.2021 ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_2 , прийнята у ТОВ «Завод молочних виробів» на посаду лаборанта хімічного аналізу в порядку переведення з ТОВ «Балаклійський молочний завод», що підтверджується відповідним записом в трудовій книжні серія НОМЕР_1 .
Наявність запису у трудовій книжці позивача про прийом останнього на роботу підтверджує факт перебування працівника на конкретній посаді, а отже перебування у трудових відносинах з відповідачем.
Перебування позивача ОСОБА_1 в трудових відносинах з ТОВ «Завод молочних виробів» (код ЄДРПОУ 44125838) підтверджується відомостями, які зазначені ПФУ в Формах ОК-5, ОК-7.
Позивач вказує, що 24.02.2022 ТОВ «Завод молочних виробів» припинив свою роботу, через що виконання її посадових обов`язків стало неможливим. Станом на день подання позовної заяви ТОВ «Завод молочних виробів» не працює.
02.05.2025 позивач ОСОБА_1 , за допомогою засобів поштового зв?язку, надіслала на адресу ТОВ «Завод молочних виробів» заяву про звільнення з посади за власним бажанням на підставі ст. 38 КЗпП України. Вказана заява направлена рекомендованим листом зі зворотнім повідомленням про вручення, проте повернута на адресу ОСОБА_1 з відміткою «за закінченням терміну зберігання», про що свідчить наданий позивачем конверт, долучений до матеріалів справи.
Позивач вказує, що у зв`язку із відсутністю документального підтвердження припинення трудових відносин з відповідачем, порушується її право на належне пенсійне забезпечення, так як рішенням ГУ ПФУ в Донецькій області відмовлено у перерахунку пенсії через відсутністю будь-яких документів, що підтверджують її звільнення.
Указом Президента України від 24.04.2022 № 64/2022 в Україні введено воєнний стан із 05 години 30 хвилин 24 лютого 2022 року, який діє і до теперішнього часу.
Згідно з ч.1 ст.43 Конституції України кожен має право на працю, що включає можливість заробляти собі на життя працею, яку він вільно обирає або на яку вільно погоджується.
Конституційний Суд України у своїх Рішеннях від 07 липня 2004 року у справі №1- 14/2004, від 16 жовтня 2007 року у справі №1-16/2007 та від 29 січня 2008 року у справі №1-5/2008 зазначив, що визначене статтею 43 Конституції України право на працю Конституційний Суд України розглядає як природну потребу людини своїми фізичними і розумовими здібностями забезпечувати своє життя. Це право передбачає як можливість самостійно займатися трудовою діяльністю, так і можливість працювати за трудовим договором чи контрактом. Свобода праці передбачає можливість особи займатися чи не займатися працею, а якщо займатися то вільно її обирати. За своєю природою право на працю є невідчужуваним і по суті означає забезпечення саме рівних можливостей кожному для його реалізації.
Відповідно до ст. 21 КЗпП України трудовим договором є угода між працівником і власником підприємства, установи, організації або уповноваженим ним органом чи фізичною особою, за якою працівник зобов`язується виконувати роботу, визначену цією угодою, з підляганням внутрішньому трудовому розпорядкові, а власник підприємства, установи, організації або уповноважений ним орган чи фізична особа зобов`язується виплачувати робітникові заробітну плату і забезпечувати умови праці, необхідні для виконання роботи, передбачені законодавством про працю, колективним договором і угодою сторін.
Як передбачено п. 1 ч. 1 ст. 23 КЗпП України трудовий договір може бути безстроковим, що укладається на невизначений строк.
Згідно з ст. 24 КЗпП України трудовий договір укладається, як правило, у письмовій формі. Додержання письмової форми є обов`язковим. Укладення трудового договору оформляється наказом чи розпорядження власника або уповноваженого ним органу про зарахування працівника на роботу.
Відповідно до статті 51 КЗпП України визначено, що держава гарантує працездатним громадянам, які постійно проживають на території України, зокрема, вільний вибір виду діяльності.
За змістом статті 22 КЗпП України будь-яке пряме або непряме обмеження прав чи встановлення прямих або непрямих переваг при укладенні, зміні та припиненні трудового договору не допускається.
Відповідно до пункту 4 частини першої статті 36 КЗпП України пiдставами припинення трудового договору є, зокрема, розірвання трудового договору з iнiцiативи працiвника (статтi 38, 39 КзпП України).
Як зазначалось вище, відповідно до ч. 1 ст. 38 КЗпП України, працівник має право розірвати трудовий договір, укладений на невизначений строк, попередивши про це власника або уповноважений ним орган письмово за два тижні.
Згідно п.2.26 Інструкції записи про причини звільнення у трудовій книжці повинні провадитись у точній відповідності з формулюванням чинного законодавства із посиланням на відповідну статтю, пункт закону.
У постанові Верховного Суду у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду від 31 серпня 2022 року у справі № 369/1906/18 (провадження № 61-1706св22) вказано, що "за змістом статті 38 КЗпП України працівник має право з власної ініціативи в будь-який час розірвати укладений з ним на невизначений строк трудовий договір. При цьому строк розірвання трудового договору і його правові підстави залежать від причин, які спонукають працівника до його розірвання і які працівник визначає самостійно. Отже праву працівника на розірвання трудового договору за власним бажанням за умови попередження роботодавця за два тижні відповідно до частини першої статті 38 КЗпП України кореспондується обов`язок роботодавця оформити відповідним наказом звільнення та виконати обов`язки, визначені статтями 47, 116 КЗпП України. Чинне законодавство не визначає випадки, у яких роботодавець може відмовити працівнику у звільненні за власним бажанням, отже роботодавець не може відмовити працівнику у звільненні за його бажанням, у разі подання ним відповідної заяви за два тижні до такого звільнення".
Як встановлено судом, позивач належним чином, у визначеному законом порядку повідомила відповідача ТОВ «Завод молочних виробів» про намір припинити трудові відносини та звільнитися з посади за власним бажанням.
Проте, відповідачем жодних дій не вчинено, заяву позивача не розглянуто, наказ про звільнення ОСОБА_1 з посади не видано. 
У постанові Верховного Суду від 25 листопада 2019 року у справі №201/1384/16-ц визнано ефективним і таким, що не суперечить закону спосіб захисту порушеного права шляхом припинення трудових відносин на підставі ч. 1 ст. 38 КЗпП України. Окрім того, у постанові Верховного Суду від 15.02.2023 у справі №377/169/20 викладено висновок, що вимога про припинення трудових відносин за певних обставин є належним способом судового захисту.
Законом України «Про організацію трудових відносин в умовах воєнного стану» № 2136-ІХ від 15.03.2022, який набрав чинності 24.03.2022, визначає, крім іншого, особливості трудових відносин працівників усіх підприємств, установ, організацій в Україні незалежно від форми власності, виду діяльності і галузевої належності, а також осіб, які працюють за трудовим договором, укладеним з фізичними особами у період дії воєнного стану, введеного відповідно до Закону України «Про правовий режим воєнного стану».
Стаття 4 Закону України «Про організацію трудових відносин в умовах воєнного стану» встановлює особливості розірвання трудового договору з ініціативи працівника, а саме у зв`язку з веденням бойових дій у районах, в яких розташоване підприємство, установа організація, та існування загрози для життя і здоров`я працівника, який може розірвати трудовий договір за власною ініціативою у строк, зазначений у його заяві.
Враховуючи наявність між сторонами трудових відносин, та волевиявлення позивача на розірвання трудового договору, яке не розглядається роботодавцем, суд вважає можливим розірвати трудовий договір у відповідності до вимог ст. 38 КЗпП та визнання припиненими трудових відносин позивача із відповідачем.
На підставі викладеного та керуючись ст.ст. 12, 13, 76-81, 258-259, 263- 265, 279 ЦПК України, суд

у х в а л и в :

Позов  ОСОБА_1 до Товариства з обмеженою відповідальністю «Завод молочних виробів» про припинення трудових відносин та трудового договору – задовольнити. 
Визнати припиненими трудові відносини та розірвати трудовий договір між ОСОБА_1 та Товариством з обмеженою відповідальністю «Завод молочних виробів» (код ЄДРПОУ 44125838) на підставі частини 1 статті 38 КЗпП України.
Заочне рішення набирає законної сили, якщо протягом строків, встановлених ЦПК України, не подані заява про перегляд заочного рішення або апеляційна скарга, або якщо рішення залишено в силі за результатами апеляційного розгляду справи.
Роз`яснити сторонам у справі, що згідно з вимогами ч.1 ст.284 ЦПК України заочне рішення може бути переглянуте судом, що його ухвалив, за письмовою заявою відповідача. Тобто суб`єктом подання заяви про перегляд заочного рішення є виключно відповідач, а не інші особи, які беруть участь у справі. Повторне заочне рішення сторони можуть оскаржити в загальному порядку, встановленому ЦПК України.
Заяву про перегляд заочного рішення може бути подано відповідачем протягом тридцяти днів з дня його проголошення.
У разі залишення заяви про перегляд заочного рішення без задоволення заочне рішення може бути оскаржене відповідачем в апеляційному порядку.
Учасник справи, якому повне заочне рішення суду не було вручене у день його проголошення, має право на поновлення пропущеного строку на подання заяви про його перегляд - якщо така заява подана протягом двадцяти днів з дня вручення йому повного заочного рішення суду.
Строк на подання заяви про перегляд заочного рішення може бути також поновлений в разі пропуску з інших поважних причин.
Заочне рішення може бути оскаржене позивачем в загальному порядку шляхом подачі апеляційної скарги до Харківського апеляційного суду протягом тридцяти днів з дня проголошення рішення або з дня складення повного судового рішення у разі оголошення вступної та резолютивної частини рішення або розгляду справи без повідомлення (виклику) учасників справи.

Позивач:  ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , паспорт громадянина України серія НОМЕР_2 від 30.11.1998, РНОКПП: НОМЕР_3 , зареєстрованої та проживаючої за адресою: АДРЕСА_1 ;
Відповідач: Товариство з обмеженою відповідальністю «Завод молочних виробів», код. ЄДРПОУ: 44125838, юридична адреса: 03150, м. Київ, вул. Предславинська, буд. 34, літ. Б.
Повний текст рішення складено 02.06.2026.

Головуючий: суддя Н.М. Грошова