ПОСТАНОВА
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

18 серпня 2026 року 
м. Київ

справа №280/7060/25
адміністративне провадження № К/990/19487/26 

Верховний Суд у складі колегії суддів Касаційного адміністративного суду: 
судді-доповідача - Юрченко В.П.,
суддів: Бившевої Л.І.,  Хохуляка В.В., 
розглянувши в порядку письмового провадження справу №280/7060/25 за заявою Товариства з обмеженою відповідальністю «ЄВРО5» до Головного управління ДПС у Запорізькій області про забезпечення позову до подання позовної заяви, провадження у якій відкрито за касаційною Головного управління ДПС у Запорізькій області на ухвалу Запорізького окружного адміністративного суду від 14 серпня 2025 року (суддя Конишева О.В.) та постанову Третього апеляційного адміністративного суду від 27 квітня 2026 року (головуючий суддя Добродняк І.Ю., судді: Семененко Я.В., Суховаров А.В.),
ВСТАНОВИВ:
Товариство з обмеженою відповідальністю «ЄВРО5» (далі також - заявник, Товариство) до подання позову звернулось до суду із заявою про вжиття заходів забезпечення позову, в якій просило вжити заходи забезпечення позову та зупинити дію рішень Головного управління ДПС у Запорізькій області №№ 199-рл, 204-рп, 205-рп від 05 серпня 2025 року «Про припинення дії ліцензії» до набрання законної сили рішенням у справі за позовом Товариства з обмеженою відповідальністю «ЄВРО5» до Головного управління ДПС у Запорізькій області про визнання протиправними та скасування Рішень №№ 199-рл, 204-рп, 205-рп від 05 серпня 2025 року «Про припинення дії ліцензії» (далі також - рішення).
Заява обґрунтована тим, що основним видом діяльності Товариства як суб`єкта господарювання є роздрібна торгівля пальним. Можливість здійснення такої діяльності перебуває у безпосередньому зв`язку із наявністю відповідної ліцензії. Відтак, невжиття заходів забезпечення позову призведе до зупинення господарської діяльності заявника, негативними наслідками чого буде: втрата прибутку від здійснення господарської діяльності, неможливість виплати заробітної плати персоналу; введення простою у Товариству; недоотримання державним та місцевим бюджетом грошових коштів у вигляді податків та обов`язкових платежів. 
Ухвалою Запорізького окружного адміністративного суду від 14 серпня 2025 року, залишеною без змін постановою Третього апеляційного адміністративного суду від 27 квітня 2026 року, заяву Товариства з обмеженою відповідальністю «ЄВРО5» до Головного управління ДПС у Запорізькій області про забезпечення позову до подання позовної заяви задоволено; зупинено дію рішень Головного управління ДПС у Запорізькій області №№ 199-рл, 204-рп, 205-рп від 05 серпня 2025 року «Про припинення дії ліцензії» до набрання законної сили судовим рішенням у справі № 280/7060/25.
Забезпечуючи позов, суд першої інстанції, позицію якого підтримав й апеляційний суд, виходив, що реалізація пального є основним видом діяльності заявника і припинення ліцензії позбавляє Товариство можливості здійснювати господарську діяльність. Зазначено, що в даному випадку вжиття заходів забезпечення позову є тимчасовим заходом, спрямованим на забезпечення виконання судового рішення, не є вирішенням спору по суті, і не свідчить про неправомірність висновку контролюючого органу про наявність підстав для анулювання ліцензії на право роздрібної торгівлі пальним, оцінку правомірності прийнятих рішень податковим органом, суд буде надавати під час розгляду справи по суті. Також суди прийшли до висновку, що невжиття заходів забезпечення позову може істотно ускладнити ефективний захист поновлення порушених чи оспорюваних прав або інтересів позивача, за захистом яких він звернувся. 
Не погоджуючись із вказаними судовими рішеннями судів першої та апеляційної інстанцій, ГУ ДПС у Запорізькій області подало касаційну скаргу, в якій, посилаючись на порушення судами норм процесуального права, просить скасувати судові рішення та ухвалити нове про відмову в задоволенні заяви про забезпечення позову.
Касаційна скарга вмотивована тим, що Товариство не надало документального підтвердження обставин, які б вказували на те, що невжиття заходів забезпечення позову може істотно ускладнити або унеможливити виконання рішення суду. Скаржник вважає, що судами не встановлено підстав, які б свідчили про очевидну та реальну небезпеку заподіяння шкоди правам та інтересам позивача оскаржуваними рішеннями. У судових рішеннях відсутні висновки, які б ґрунтувалися на очевидних та беззаперечних доказах та свідчили про настання для Товариства певних незворотних наслідків, які можуть настати у зв`язку із незастосуванням заходів забезпечення позову. 
Контролюючий орган зауважує, що Товариство має ще дев`ять діючих ліцензій на право здійснення торгівлі пальним, що спростовує твердження останнього стосовно позбавлення його права здійснювати господарську діяльність.
Відтак, заявником не доведено, а судами першої та апеляційної інстанцій належно не встановлено і не підтверджено у передбаченому процесуальним законом порядку наявності підстав для застосування заходів забезпечення позову за заявою Товариства. 
Скаржник вказує на неврахування судами попередніх інстанцій при прийнятті оскаржуваних судових рішень висновків, що викладені Верховним Судом у постановах від 14 січня 2025 року (справа №580/9027/24), від 10 квітня 2019 року (справа №826/16509/18), від 26 грудня 2019 року (справа №640/13245/19), від 20 березня 2019 року (справа №826/14951/18).
Верховний Суд ухвалою від 22 червня 2026 року відкрив касаційне провадження за касаційною скаргою ГУ ДПС у Запорізькій області з метою перевірки доводів щодо неправильного застосування судами норм матеріального права чи порушення норм процесуального права.
Позивач правом на подання відзиву на касаційну скаргу не скористався, що не є перешкодою для здійснення касаційного перегляду справи.
Заслухавши доповідь судді-доповідача, обговоривши доводи касаційної скарги, які стали підставою для відкриття касаційного провадження, перевіривши правильність застосування апеляційним судом норм процесуального права, колегія суддів вважає, що касаційна скарга підлягає задоволенню з огляду на таке.
Відповідно до частини першої статті 341 КАС України суд касаційної інстанції переглядає судові рішення в межах доводів та вимог касаційної скарги, які стали підставою для відкриття касаційного провадження, та на підставі встановлених фактичних обставин справи перевіряє правильність застосування судом першої чи апеляційної інстанції норм матеріального і процесуального права.
Ключовим питанням під час касаційного перегляду справи є перевірка дотримання апеляційним судом вимог статей 150 - 154 КАС України в контексті наявності/відсутності підстав для забезпечення позову у цій справі, з урахуванням фактичних обставин і предмета позовних вимог, у спосіб, обраний позивачем і застосований судами попередніх інстанцій.
Частинами першою та другою статті 150 КАС України передбачено, що суд за заявою учасника справи або з власної ініціативи має право вжити визначені цією статтею заходи забезпечення позову.
Забезпечення позову допускається як до пред`явлення позову, так і на будь-якій стадії розгляду справи, якщо :
1) невжиття таких заходів може істотно ускладнити чи унеможливити виконання рішення суду або ефективний захист або поновлення порушених чи оспорюваних прав або інтересів позивача, за захистом яких він звернувся або має намір звернутися до суду; або
2) очевидними є ознаки протиправності рішення, дії чи бездіяльності суб`єкта владних повноважень, та порушення прав, свобод або інтересів особи, яка звернулася до суду, таким рішенням, дією або бездіяльністю.
Згідно з положеннями частини першої статті 151 КАС України позов може бути забезпечено: 1) зупиненням дії індивідуального акта або нормативно-правового акта; 2) забороною відповідачу вчиняти певні дії; 4) забороною іншим особам вчиняти дії, що стосуються предмета спору; 5) зупиненням стягнення на підставі виконавчого документа або іншого документа, за яким стягнення здійснюється в безспірному порядку.
Заходи забезпечення позову мають бути співмірними із заявленими позивачем вимогами. Суд також повинен враховувати співвідношення прав (інтересу), про захист яких просить заявник, із наслідками вжиття заходів забезпечення позову для заінтересованих осіб (частина 2 статті 151 КАС України).
В ухвалі про забезпечення позову суд зазначає вид забезпечення позову та підстави його обрання (частина 6 статті 154 КАС України).
Питання застосування статей 150 - 154 КАС України було предметом неодноразового розгляду Верховний Судом (зокрема, але не виключно постанови від 14 січня 2025 року у справі № 580/9027/24, від 09 квітня 2025 року у справі № 160/26885/24, від 02 квітня 2025 оку у справі № 160/28383/24, від 20 березня 2025 року у справі № 460/179/24, від 21 травня 2025 року у справі № 160/12100/24, від 09 жовтня 2025 року у справі № 440/6267/25).
Верховний Суд зазначав, що метою забезпечення позову є вжиття судом, у провадженні якого знаходиться справа, заходів щодо охорони матеріально-правових інтересів позивача від можливих недобросовісних дій із боку відповідача з тим, щоб забезпечити позивачу реальне та ефективне виконання судового рішення, якщо воно буде прийняте на користь позивача, в тому числі задля попередження потенційних труднощів у подальшому виконанні такого рішення.
Інститут забезпечення позову є однією з гарантій захисту прав, свобод та законних інтересів юридичних та фізичних осіб - позивачів в адміністративному процесі, механізмом, який покликаний забезпечити реальне та неухильне виконання судового рішення прийнятого в адміністративній справі.
При цьому заходи забезпечення мають бути вжиті лише в межах позовних вимог та бути адекватними та співмірними з позовними вимогами.
Співмірність передбачає співвідношення негативних наслідків від вжиття заходів забезпечення позову з тими негативними наслідками, які можуть настати в результаті невжиття цих заходів, з урахуванням відповідності права чи законного інтересу, за захистом яких заявник звертається до суду, майнових наслідків заборони відповідачу здійснювати певні дії.
При розгляді заяв про забезпечення позову суд (суддя) має з урахуванням доказів, наданих позивачем на підтвердження своїх вимог, пересвідчитись, зокрема, в тому, що між сторонами дійсно виник спір та існує реальна загроза невиконання чи утруднення виконання можливого рішення суду про задоволення позову та з`ясувати відповідність виду забезпечення позову, який просить застосувати особа, котра звернулась з такою заявою, позовним вимогам.
Вирішуючи питання про вжиття заходів забезпечення позову, суд в ухвалі про забезпечення позову повинен навести мотиви, з яких він дійшов висновку, що невжиття таких заходів може істотно ускладнити чи унеможливити виконання рішення суду або ефективний захист, або поновлення порушених чи оспорюваних прав та інтересів позивача. Також суд має вказати, в чому будуть полягати дії, направлені на відновлення прав позивача, оцінити складність вчинення цих дій, встановити, що витрати, пов`язані з відновленням прав, будуть значними.
Суд також повинен вказати підстави, з яких він дійшов висновку про існування очевидних ознак протиправності рішення, дії чи бездіяльності суб`єкта владних повноважень, та порушення прав, свобод або інтересів особи, яка звернулася до суду, цим рішенням, дією або бездіяльністю до ухвалення рішення у справі.
При цьому, слід також зауважити на тому, що під час вирішення питання щодо забезпечення позову обґрунтованість позову не досліджується, оскільки питання обґрунтованості заявлених позовних вимог є предметом дослідження судом під час розгляду спору по суті та не можуть вирішуватись ним під час розгляду заяви про забезпечення позову.
Крім того, вирішуючи питання щодо наявності підстав для вжиття заходів забезпечення позову, суди повинні також враховувати специфіку правовідносин, стосовно яких виник спір, та їх відповідне законодавче врегулювання, за наслідками аналізу якого можна зробити висновок, чи дійсно застосування заходів забезпечення позову є необхідним у даному конкретному випадку, чи може невжиття таких засобів мати незворотні наслідки.
У постанові від 19 жовтня 2023 року у справі № 440/9568/22 Верховний Суд сформулював такий висновок. Під час вирішення питання про забезпечення позову суд має здійснити оцінку обґрунтованості доводів заявника щодо необхідності вжиття відповідних заходів з урахуванням такого: розумності, обґрунтованості і адекватності вимог заявника щодо забезпечення позову; забезпечення збалансованості інтересів сторін, а також інших учасників судового процесу; наявності зв`язку між конкретним заходом забезпечення позову і предметом позовної вимоги, зокрема, чи спроможний такий захід забезпечити фактичне виконання судового рішення в разі задоволення позову; імовірності утруднення виконання або невиконання рішення суду в разі невжиття таких заходів; запобігання порушенню у зв`язку із вжиттям таких заходів прав та охоронюваних законом інтересів осіб, що не є учасниками даного судового процесу.
В ухвалі від 24 січня 2024 року у справі №140/1568/23 Об`єднана палата Касаційного адміністративного суду у складі Верховного Суду зазначила, що інститут забезпечення адміністративного позову є складним та специфічним інструментом, призначення якого полягає у створенні можливості реального й ефективного захисту прав, свобод і законних інтересів, зокрема фізичних та юридичних осіб - позивачів в адміністративному процесі, що реалізується в залежності від індивідуальних фактичних обставин конкретної справи, що й зумовлюють різні висновки щодо наявності підстав для його застосування.
Отже, та обставина, що в іншій справі позов було забезпечено і Верховний Суд з цим погодився, не означає наявність безумовних підстав для застосування таких заходів у будь-якій іншій справі, в тому числі з подібним предметом спору. Це обґрунтовується тим, що за змістом частини п`ятої статті 242 КАС України при виборі і застосуванні норми права до спірних правовідносин суд враховує висновки щодо застосування норм права, викладені в постановах Верховного Суду. Натомість, результат вирішення справи та/або порушеного питання завжди залежить від фактичних обставин у кожній конкретній справі, доказів, наявних на підтвердження доводів та/або заперечень, та їх сукупної правової оцінки.
У справі, що розглядається, Товариство звернулось до суду із заявою про забезпечення позову, в якому просило зупинити дію рішень до набрання законної сили рішенням суду. Мотивувало такі вимоги тим, що не зможе повноцінно здійснювати господарську діяльність, що призведе до несплати обов`язкових податків, зборів та платежів до місцевих та державного бюджету України, втрати прибутку від здійснення господарської діяльності, неможливості виплати заробітної плати персоналу.
Із змісту мотивувальних частин оскаржуваних судових рішень слідує, що висновок судів про наявність підстав для задоволення вимог заяви про забезпечення позову до його подання вмотивований тим, що Товариство несе ризики суттєвих економічних наслідків і його попередній стан буде складно або неможливо відновити.
Колегія суддів не може погодитися із обґрунтованістю таких висновків судів та зазначає про поверхневий підхід судів до вирішення порушеного перед ними питання.
Так, Верховний Суд дотримується усталеної позиції, що заявник має довести перед судом існування та вплив на нього обставин, з огляду на які він просить вжити заходи забезпечення позову. Вирішуючи подану заяву, суди обмежилися лише загальними твердженнями про можливість настання негативних наслідків для господарської діяльності Товариства, проте, не вказали, які докази на це вказують та не навели конкретної аргументації з цього приводу. 
Не можна залишити поза увагою і те, що на підтвердження своїх вимог до заяви про забезпечення позову Товариство не подало жодних доказів. 
При вирішенні питання про забезпечення позову суди першої та апеляційної інстанцій обмежилися лише висновком, що відповідно до Єдиного державного реєстру юридичних осіб, фізичних осіб-підприємців та громадських формувань основним видом економічної діяльності Товариства є роздрібна торгівля пальним, а тому припинення дії ліцензії на право роздрібної торгівлі пальним позбавляє можливості Товариство здійснювати свою основну діяльність. При цьому, суди не надали належної оцінки доводам заявника з урахуванням розумності, обґрунтованості і адекватності вимог заяви щодо забезпечення позову. Як і не встановив підстав, які б свідчили про очевидну небезпеку заподіяння шкоди правам та інтересам Товариства.
Колегія суддів Верховного Суду вважає, що зазначені Товариством у заяві про забезпечення позову доводи не дають суду підстав для вжиття заходів забезпечення позову, що передбачені статтею 151 Кодексу адміністративного судочинства України, оскільки заявником у цій справі жодним чином не доведено та документально не підтверджено обставини (матеріали справи не містять належних та допустимих доказів), які б вказували на очевидну небезпеку заподіяння шкоди його правам та інтересам, які б унеможливили їх захист без вжиття відповідних заходів до ухвалення рішення чи які б свідчили про реальну загрозу невиконання чи ускладнення виконання можливого рішення суду про задоволення позов, як і не надано доказів можливості настання невідворотних наслідків для господарської діяльності Товариства, зокрема: щодо кількості працівників, яких буде звільнено, чи яким не можливо буде виплачувати заробітну плату; обґрунтованого розрахунку можливих фінансових збитків тощо. Тобто, Товариство у межах цієї справи наводить лише загальні твердження про можливість настання негативних наслідків для його господарської діяльності, проте, жодної конкретної аргументації не вказано та доказів на її підтвердження не надано.
Безумовно, рішення чи дії суб`єктів владних повноважень справляють певний вплив на суб`єктів господарювання. Такі рішення можуть завдавати шкоди і мати наслідки, які заявник оцінює негативно. Проте, відповідно до статті 150 Кодексу адміністративного судочинства України зазначені обставини, навіть у разі їх доведення, чого не відбулось у цій справі, не є безумовними підставами для застосування заходів забезпечення позову в адміністративній справі.
У світлі викладеного вище колегія суддів визнає обґрунтованими доводи скаржника, що позивач не довів існування та впливу на нього обставин, виходячи з яких він просив вжити заходи забезпечення позову. Недоведеність таких обставин є підставою для відмови у задоволенні заяви про забезпечення позову, оскільки обов`язковою передумовою для співставлення інтересів сторін є встановлення реальності впливу або можливості впливу на такі інтереси спірних правовідносин, в той час як в цій справі наразі відсутні жодні докази на підтвердження настання обставин, про які вказував позивач. Вжиття заходів забезпечення позову на основі одних лише тверджень є невиправданим та порушує правову визначеність у відповідних правовідносинах.
З огляду на означені вище обставини колегія суддів зауважує, що можливе настання негативних наслідків не є беззаперечним доказом для вжиття заходів забезпечення адміністративного позову. Суд здійснює захист реально порушених прав, а не тих, які ймовірно може бути порушено у майбутньому.
Враховуючи викладене, висновок судів попередніх інстанцій про наявність підстав для застосування заходів забезпечення адміністративного позову є помилковим.
Отже, Товариством не доведено необхідність вжиття застосованого судами заходу забезпечення позову з урахуванням положень частини другої статті 150 КАС України, застосований захід є таким, що суперечить приписам частини другої статті 151 КАС України, у зв`язку з чим колегія суддів вважає, що ухвала Запорізького окружного адміністративного суду від 14 серпня 2025 року та постанова Третього апеляційного адміністративного суду від 27 квітня 2026 року підлягають скасуванню із ухваленням нового рішення про відмову в задоволенні заяви про забезпечення позову.
Відповідно до частини першої статті 351 КАС України суд скасовує судове рішення повністю або частково і ухвалює нове рішення у відповідній частині або змінює його, якщо таке судове рішення, переглянуте в передбачених статтею 341 цього Кодексу межах, ухвалено з неправильним застосуванням норм матеріального права або порушенням норм процесуального права.
Керуючись статтями 345, 349, 351, 355, 356 Кодексу адміністративного судочинства України, суд
УХВАЛИВ:
Касаційну скаргу Головного управління ДПС у Запорізькій області задовольнити.
Скасувати ухвалу Запорізького окружного адміністративного суду від 14 серпня 2025 року та постанову Третього апеляційного адміністративного суду від 27 квітня 2026 року.
Ухвалити нове рішення.
В задоволенні заяви Товариства з обмеженою відповідальністю «ЄВРО5» про забезпечення позову, поданої до його пред`явлення, відмовити.
Постанова набирає законної сили з дати її ухвалення та оскарженню не підлягає.

...........................

...........................

...........................

В.П. Юрченко
Л.І. Бившева 
 В.В. Хохуляк ,
Судді Верховного Суду